Емил Лазаров
Сто капки
Виртуална импресия

chitanka.info

Посвещавам на Джени Н.

Jenny Wren

Like so many girls, Jenny Wren could sing

But a broken heart, took her song away

Like the other girls, Jenny Wren took wing

She could see the world, and its foolish ways

How, we, spend our days, casting, love aside

Losing, sight of life, day, by, day

She saw poverty, breaking up her home

Wounded warriors, took her song away

But the day will come, Jenny Wren will sing

When this broken world, mends its foolish ways

Then we, spend our days, catching up on life

All be-cause of you, Jenny Wren

You saw who we are, Jenny Wren

Paul McCartney

Действащи лица

ДЖЕНИ

ЕГОН

НИКОЛ

ПЕТЪР

РЕНАТА

ДАНИ

ПЕТЪР В.

ЕВА

АДАМ

ЛИЛИ

МАРТА

АЛИС

Егон

Съзрях го до задния вход.

Работя в стъкления небостъргач, гордостта на нашия град. Тротоарът и всичко наоколо бе така чисто, че се боях да стъпвам по него, за да не го изцапам със своите обувки, които бяха винаги чисти и лъснати, а между нас казано — и много скъпи, не всеки имаше обувки като моите.

Аз съм съветник, съветник по важни дела — международните взаимоотношения. Прекратяването, потушаването и разпалването на конфликтите в районите с повишено напрежение изисква огромни усилия от всички. Имам цял щаб от служители и безброй безплатни самолетни билети от много самолетни компании, с които съм прелетял хиляди мили. Долитам точно до мястото на конфликта и със съответните хора се опитвам да го разреша. Само ще кажа, че това хич не е лесно, не става въпрос за разговори, които се провеждат в сладкарница на чаша кафе и сладки, където потупвайки се по рамената „си поделяме тортата на света“. Срещите провеждаме не само в президентски дворци и правителствени резиденции, но и по барове и други заведения, а веднъж даже и в една сладкарница, тъй като министърката (забравих на коя държава) трябваше да вземе със себе си и дъщеричката си — нямало кой да я гледа.

Говоря няколко езика, бързо научавам нови, без проблем обяснявам на всички участници, какво би се случило ако да, или какво ако не, или дали да не организираме организирането на организацията на организираните органи. Бързо се ориентирам и знам кога е моментът да предложа подходящата серия оръжия — автомати, пушки, ножове, самолети, танкове — според региона и финансовите възможности на участниците. Обикновено постигам успех, което се отразява на банковите ми сметки, носи радост на жена ми, и поддържа моето обществено положение на високо ниво.

Занимавам се с тази работа не заради парите, патриотизма или славата. Искам да помагам. От детските си години. На десет бях любимецът на старите хора, защото им купувах хляб и им помагах да пресекат улицата. Вече не помня всички хора, на които съм помогнал в пубертета, но това ме оформи като човек и след завършване на училище попадах все там, където трябваше да се помага. С времето разбрах, че да помогнеш на едни означава да навредиш на други, но това не ме отказваше, така че под аплодисментите на моите началници и звъна на бижутата на жена ми, продължавах да летя и да помагам, да продавам оръжие, да заплашвам и да хваля, да давам подкупи и да вземам подкупи, да потушавам разпалващите се и да разпалвам затихващите конфликти.

Колата ми беше зад ъгъла на сградата, валеше, нямах чадър, но си помислих, че довечера летя до пустинята, там вали веднъж годишно, така че защо пък сега да не се разходя в дъжда. В задния двор никога не съм бил. Освен чували по земята и някакви стари канцеларски стелажи и маси, имаше голяма неасфалтирана площадка. След време на това място ще построят малка сграда, помислих си. Сега там бе кал. От дъжда, а може би, защото никой не забелязва тази разкопана и мръсна част, там се бе образувала многогодишна кал, което никак не подхождаше на нашия град, пък на нашата сграда въобще.

И там го видях — малко птиче със счупено крило. Беше цялото в кал, опитваше се да не движи счупеното и с много смешни движения на другото крило искаше да се измъкне от калта. Така обаче се въртеше в кръг и все повече затъваше в нея. Аз не съм орнитолог, не разбирам от птици и като градско чедо в детството си не съм ходил през ваканциите на село, нямаше и при кого.

В този момент птичето ме погледна, беше с разрошен цветен перчем, изглеждаше голо, не издаваше никакъв звук, което ме учуди (птичетата пеят, за това са създадени, нали?), а като погледнах едното му око и след това и другото, защото то по смешен начин и с последни сили се обръщаше към мен, ми стана ясно — иска да му помогна. Стана ми ясно и нещо друго — аз исках да му помогна. Не го разбрах много, както и моето желание, но бях сигурен — ще го извадя от калта, ще го измия и след като му се оправи крилцето, ще го науча да лети и си казах — ще го науча и да пее.

Да.

Ще го науча да пее, това малко, мълчаливо птиче, намерено в калта със счупено крило. Защо да не пее като другите? Дори и по-добре?

Свалих сакото, запретнах крачолите на панталона, натопих скъпите си обувки в калта, хванах птичето заедно с малко от калта, за да не го нараня, и го завих в сакото си.

Валеше. Силно.

Никол

Той е просто един луд, в когото съм била влюбена през студентските години, ама много! Какво прави този глупак на средна възраст с това тъпо птиче? Срамувам се вместо него. Мой шеф, мой гуру, на младини, а и сега понякога — мой страстен любовник, остроумен и изобретателен в леглото и в разговора, а сега като го гледам от прозореца, лицето ми почервенява от желание да се обадя за линейка или на жена му и най-после да й отмъстя.

Не усетих как тя ми го отне. Заедно следвахме в университета и живеехме в една стая, така че знаех всичките й притеснения — малките гърди, неспособността да постига оргазъм, изчервяваше се винаги, когато срещне някой нов колега, но после в нощта като си го представяше, дълбоко въздишаше.

После открих, че тя има бисексуални наклонности и въпреки че това тогава бе рядкост, а и ни беше страх, направихме го заедно.

За Егон това беше възбуждащо. Хвалех му се, бях различна, би, без конкуренция, имах и красиви гърди. Всеки ми ги заглеждаше, а всяка ми ги завиждаше, а пък за триъгълника и за краката ми да не говорим. Още тогава си ги бръснех, изцяло, а за по-възбуждащо и заради радостта от правенето на любов си оставях кичурче меки косъмчета. Следването ми бе период на бурен секс и многобройни сексуални преживявания с Егон, преди Марта да ми го отнеме.

Не разбрах как се случи това. Исках да бъда като него, учех чужди езици и някои по-редки — суахили, монголски или виетнамски, само и само за да го победя. А Марта изоставаше, тя не знаеше други, освен обикновените световни езици.

Когато съпругът ми Петър ми досади с историите си за края на света, за екологията и загиващите птици от далечна Африка, се качвам три етажа по-нагоре при Егон, минавам с папката покрай неговите секретарки (здрасти, сега няма време, има, нося му важна и поверителна информация, трябва да му я предам, ами дай му я на оперативката в понеделник, добре, ама на твоя отговорност, да не избухне Третата световна, е добре, тогава, отивай при него).

Както винаги, Егон е с нов костюм или поне с нова риза, вратовръзките не се броят. Сигурно ги сменява по два пъти на ден. При него са или усмихнати негри, които подозирам в човекоядство (не ицка ли гоцподжа с нас на ресторант, ние не човекоядци, вчера изпапали последен човекоядец, ха-ха-ха, майтап), или сериозни бели мъже с очила и бутониери на изгладените ризи, без сака.

Когато останем сами, вадя папката със снимките, които съм направила преди час с мобилния си телефон в заключения си офис (обикновено актови снимки — седнала съм гола на масата или само по съблазнително бельо на стола). Уговаряме си среща или го правим веднага (бързия секс с Егон е около петнадесет минути), което е равно на пет или повече акта с моя Петър — екологът, който се колебае дали да еякулира или да се въздържи заради природата, будизма, продължаването на рода, естетиката, енергията чхи или кондалинито.

Правим го на дивана, където се решаваше проблема на Близкия и Средния изток, например, или бе продадено оръжие за милиарди.

И този Егон, с когото имах толкова планове, който ми струваше толкова сълзи, с който преживях толкова години, който можеше да бъде бащата на децата ми (моят син е наркоман, а дъщеря ми е на четиринадесет и ме пита дали, ако има бебе, аз ще се грижа за него, за да завършела тя основното си образование), та тази мечта на много жени и съпруг на скучната Марта, сега гази в калта, с глупавото птиченце, което — о господи, слага в сакото си, и ми се струва, че му говори!

Той е безумец!

Сложете му усмирителната риза!

Петър

Целият си живот посветих на екологията. Ходех по експедиции, спях в палатки сред природата, хранех се с планктон и живеех без електричество по бреговете на реките. Знаех всичко за птиците; за размножаването на костенурките карета-карета на гръцките острови в Йонийско море, знаех какво се прави при ухапване от скорпион. Сътрудничех с почти всички академии на науките по света, имах много фотоапарати, обективи, фотографски чанти, камери, предаватели. Знаех всички трикове как незабелязано да поставя фотоапарат с обектив и статив някъде в пустинята и тихо да изчезна. После само наблюдавам и очаквам драматично развитие на ситуацията.

Всъщност аз съм един наблюдател на природата, най-вече на птиците. Харесва ми и да се прехранвам така — доста от моите сполучливи снимки са публикувани в списанията по света. Една моя фото серия — за умиращ папагал — спечели конкурса на годината и даже получи първа награда на списание Animal Word.

Този папагал си го донесох от Африка. Всъщност бяха два, много рядък вид. Бяха ми подарък. Дадох последния си аспирин, сигурно на повече от пет години, на стенещ и почти полумъртъв негър от едно африканско племе, който вероятно никога в живота си не е пил лекарства. След малко той се съвзе и после съвсем се свести. Вечерта в моя чест направиха тържество. За тях аз бях Големия Спасител, Великия Алтруист. Истината беше, че ми е все едно дали в Африка негрите ще намалеят с един, по-скоро щеше да ми бъде интересно да заснема цялото развитие на болестта и да го публикувам в списанието.

На фона на безмилостното слънце щеше да се получи един невероятен сериал за мизерията в Африка.

Тогава донесох папагалите вкъщи.

Големият син, Петър, е наркоман. Непоправим. (Когато беше малък му викахме Петър Първи, Петър Велики, много се смееше).

Съпругата ми Никол трудно понася това.

Аз нямах време за сина си, пътувах с фотоапарата по целия свят, Никол пък решаваше световните проблеми. Нейният шеф Егон, тотален работохолик, въобще не разбираше от жени. Даваше на Никол много работа и тя, горката, до среднощ му изготвяше отчети, а при командировките му подготвяше материалите и изказванията. И въпреки че ние добре се грижехме за семейството — възпитателки, учителки, бавачки — Петър се превърна в мълчалив наркоман.

Бях на Северния полюс да снимам пингвини, когато се обади моя приятел Дани и ми каза, че натоварил Петър на автобуса и го изпратил да се лекува в комуна за наркомани. Зарадвах се, беше ми омръзнало да го гледам как често виси дрогиран на перилата на балкона. Никол престана да ми говори. Само плачеше, все повече се затваряше в работата си и изготвяше за Егон нови и нови отчети.

Сега ми се обади, че шефа й има проблем с някакво птиченце (не разбрах какъв проблем, каза само, че май си говори с него? Явно се е побъркал, това оръжие му се отразява зле).

— По-добре си ела вкъщи — й казах аз — ще хапнем вкусна пица с вино, а след това може и секс да си направим.

Аз практикувам Моя Секс. Неотразим, бърз и неотнемащ много от моята енергия. На Никол й харесва, стигат й два пъти седмично, което прави общо около четири минути, а през останалото време спокойно може да си подготвя отчетите за очевидно полуделия Егон и да печели пари за лечението на Петър Велики.

Със сина си не общувам, въпреки че цял живот съм си мечтал да имам момче и да го посветя в света на фотографията и орнитологията. Когато беше малък му донесох тези папагали, които той наричаше „папухи“.

Веднъж по-красивият папагал се разболя, кихаше и после смешно се оглеждаше на всички страни. Снимах го по цели дни. А Петър Велики плачеше, непрекъснато ме молеше да спася „папуха“ или да му помогна, нали знам как. Пък аз никога не съм имал своя птичка или такъв смешно говорещ папагал и не знаех нищо за отглеждането им.

Аз само снимах: ако спасявах, какво щях да снимам после? Снимам драмите на птици, змии и други животинки. Аз не ги убивам, нито ги спасявам — обяснявах на Петър Велики, аз само ги наблюдавам и фотографирам.

Папагалът умря и оттогава сина ми престана да говори с мен.

Веднъж ме изложи и в редакцията, защото полицията го доведе дрогиран и той счупи една кристална фигурка на птиченце — тъкмо имах посещение от списание Animal Word и получавах наградата за сериала „Смъртта на папагала“.

Тази статуетка, моята награда, сега е залепена и сложена във витрината вкъщи. С Петър не сме се виждали от месеци, добре че моя приятел Дани се зае с него и го изпрати в комуна.

Не знам. Къде и кой всъщност е моят син?

Дани

Ритах го като луд. Гледах красивата му глава, с венец от къдрици.

Красиви кафяви къдрици. Помня ги още от времето, когато беше малко момче. Беше на три-четири години; тогава къдриците бяха руси, като в рекламата за какао. По телевизията я дават сега — бяло русокосо дете пие мляко с какао, навсякъде по лицето има следи от какаото и се смее ли смее.

Дръпнах го за косите, споменът за къдриците бе все по-силен и по-силен, плачех и го ритах и го дърпах по улицата и виках и крещях „Защо? Защо? Защо?!!!“. На нашата улица, където всички ме познават. Аз обаче бях бесен и ми беше напълно все тая. Отиде си част от моя живот, отиде си част от мене.

Както го биех и дърпах забелязах, че той въобще, ама въобще не се пази; виновно се смееше и по погледа му личеше, че е някъде другаде. Може би между ЛСД и хероина, в комбинация с кокаина.

Работех като помощник-режисьор, въпреки двете си висши и многото курсове за квалификация. Не съм пробивен, бях неспособен да спечеля поръчки, да бъда решителен (и славен), но бях близо до филмите, а това беше моята мечта. От малък си играех на режисьор, по-късно станах такъв, следвах за продуцент и сценарист, така че професионално бях на ниво. Но едно нещо все не ми се удаваше. Не се подмазвах, не участвах в игрички, не се карах, на първо място за мен винаги беше изкуството, което пък предизвикваше скептичните усмивки на спонсорите, така че след като направих няколко реклами, зарязах всичко и заработих като помощник-режисьор. А през нощите продължавах да пиша сценарии и да ги реализирам във въображението си.

Хората наоколо ме наблюдаваха снизходително, а някои с усмивка мълчаливо гледаха, как го влача по улицата. Обръщаха се и търсеха камерата. Сигурни бяха, че известния режисьор от първия етаж пак снима нещо.

Довлякох го в края на пътя, където бях паркирал колата си, извадих от багажника шише вода (винаги имам в резерв), отворих му устата и изсипах цялата бутилка. Извадих втора и му измих лицето. По него все още стоеше виновната усмивка.

Плачеше ми се; от яд, безпомощност, злоба към целия свят и непрекъснато шепнех „защо Велики, защо Петре, защо!“. Изведнъж той отвори очи, тези свои големи зелено-кафяви очи. Ако бях момиче веднага щях да се влюбя безумно в него. Усмихна се, доколкото можеше, още веднъж и прошепна „чичо Дани, извинявай…“.

Завих го с одеялото. То винаги е на задната седалка, давам го на актрисите, когато им е студено. Те пият чай и не знаят къде се намират, и в сценариите често пъти не знаеха къде са, само отваряха уста, стремяха се да не мигат заради кадъра и обръщаха красивите си главички по мой знак наляво и надясно. С това одеяло, карираното, с времето леко вмирисано, разкъсано и невзрачно, се завиваха чак до ушите и посръбваха чай, слушаха моите историйки и се смееха или плачеха, искаха съвет и искаха да споделят и всичко споделяха и искаха деца, и — аз помагах (но само на някои, моля ви се) на големите филмови звезди, и ще кажа само инициалите им, все пак съм професионалист: М.Р. е моята любимка, в нейния дрезгав глас съм влюбен за цял живот, Н.К. — няма гърди, но с удоволствие си ги показва, А.Д. — тя пък има гърди, но такава истеричка не бях виждал, както и С.Л. — зряла, мъдра, секси, красива, остроумна… а сега, след като в същото одеяло завих Петър Велики, от улицата се чуха аплодисментите на зрителите, и за да бъде цирка пълен, аз излязох от колата и се поклоних. С усмивка посочих към Петър Велики (който вече спеше) и направих извинителен жест — ах, тази младеж, на какво ли я учат в театралното училище, но няма издръжливост, и той даже не се поклони. После натиснах газта и потеглих към автогарата.

Одеялото бе на стария Петър, мой приятел от детството — от времето, когато нещата бяха истински, чисти и ясни. Бях на седем, вече си играех на двора и сам, имах доверието на нашите и ключа от дома бе на врата ми, въпреки че не ми трябваше. Времето беше бедно, хората бяха други, не се крадеше, вратите оставяхме отворени. Заради съседите, които се сърдеха, ако е заключено и не могат да си вземат нещо от нас, ако имат нужда, например сол или брашно. Естествено с момчетата от съседната улица бяхме във вечна футболна война, след това воювахме на топчета и после на фунийки.

Веднъж, на съседната улица, главатаря на нашите врагове донесе стъклена вата и въпреки че се опитах да избягам, ме натри с нея навсякъде. Ама навсякъде. Тогава се появи Петър, който живееше във вражеската територия, сби се заради мен, заведе ме у тях и ме зави с това карирано одеяло. За мен той се превърна в символ на геройство и приятелство, а беше само на осем.

Сприятелихме се за цял живот. Винаги знаех къде и с кого е, какво прави. Той бе много чувствителна и добра душа, помагаше, където можеше, имаше много приятели, приятелки, а по-късно и любовници. Странно, но след като завърши училище, започна да помага и на проститутките. Искаше да ги спаси, разпитваше всяка за проблемите й, защо го прави и откога, а после техния душевен свят (често липсващ) се превръщаше в негов свят. Не понасяше сутеньорите, това за него беше банда паразити, която взема парите на „невинните“ и ги принуждава да работят.

Но твърде бързо тези момичета разбиха илюзиите му. Откри, че го правят не само за пари, но и за удоволствие, че това е техният си начин на живот, в който те все пак доброволно са се натопили, тъй като някъде дълбоко в душата си го искат. Дори се ожени за една от тях, за Рената, която я боляха всички стави (сега знам, че това се дължи на хламидиите, но тогава кой ли им обръщаше внимание). Бащата на Петър, мургав грък, търговец на маслини, го изложи още на сватбата. След като изпи бутилка узо, той си поиска услугите на вече пияната Рената, своята снаха. Петър се ядоса страшно, а Рената се хилеше и разправяше на всички, че би се навила и за възрастта си татко е готин, но тая коса… тоя алаброс… нали… абе, малко е старомоден.

Тогава си помислих, че тази връзка няма да издържи.

Така и стана и то още преди да е изминала и половин година. Рената домъкнала вкъщи някакъв моряк, татуиран и страховит.

— Искаш ли да направим тройка?, попитал моряка изморения Петър.

А той се нахвърлил върху него. Сбили се. После самотен и със синини по тялото Петър се отзовал под прозорците на дома си, а Рената цяла нощ се забавлявала с татуирания красавец.

Доведох Петър у нас и го завих с карираното одеяло. Той се разведе, изгуби всичко, дори приписа на Рената и дома си, толкова я обичаше.

В този период го видях, че преживя някакъв катарзис. Добрият, емпатичен, състрадателен и обичен човек се превърна в затворен чудак, който отгоре на всичко се записа да учи екология и орнитология. Попитах го защо. Семейството му бе от гръцки произход, всичките търговци, не забелязах да е имал някога интерес към природата.

Каза ми, че Петър, „Пиетра“, означава камък. Камък, който тежи на душата му, и за да го махне, да освободи душата си, повече няма да се занимава с хората и проблемите им, защото този камък ще става все по-голям и накрая ще го убие. Мислех си, че ще се грижи за птичките и ще им даде любовта си. Не се получи. Сега той е известен фотограф на света на животните, много по-прочут фотограф, отколкото аз режисьор.

Наблюдаваше животни и птици, но не ги спасяваше. Вече не спасяваше никого. Само ги гледаше през своя обектив, един напълно обективен обектив. Работите му се продаваха добре. Никой не искаше чувства, всеки искаше драма, водевил, телевизионен сериал — искаха кич. Професионалният Петър — оборудван с професионална апаратура, професионален ум и око — им го даваше, снимаше, захранваше ги с красиви картини от умиращия птичи, животински и еко свят. Петър, който днес е без сърце. Хората му го изядоха, всеки искаше да е част от глутницата, която наблюдаваше мъките на единака.

После Петър отново се ожени.

За Никол. Всъщност тя беше по-скоро едно продължение на Рената. Беше красива, да, но със своето набито око на режисьор веднага забелязах погледите й към мъжете, понякога по-предизвикателни, отколкото се полагат за жена, свободно говореща поне осем езика и занимаваща се основно с дипломатическа дейност. Веднъж бях поканен в нейната служба за заснемане на клип по случай партито за рождения ден на шефа й (ако не знаех, че продава оръжие, щях да си мисля, че е водещ научен работник или проспериращ банкер). Снимах усилено и веднага ми стана ясно, че Егон и Никол са имали и имат връзка. На Петър сигурно му беше все едно, тъй като, когато заговорихме за това той само махна с ръка.

Разбрах, че чувствата му са оперирани. Неговите чувства, които някога го съсипваха, вече ги нямаше.

Това знаеше и Петър Велики. Малкият Петър Велики. От детството си той беше част от моя живот. С жена ми нямахме деца, въпреки че много искахме. Всичко свършваше в третия месец на бременността, три пъти последователно. И двамата бяхме наред, просто не ни вървеше (аз съм биологичният баща на няколко даровити деца на известни актриси, които обаче никога няма да признаят това и аз само често наблюдавах моите непризнати произведения по филмовите фестивали и следях пътя им по стъпките на своите майки и татко). Обичах много съпругата си и когато на Петър му се роди малкия Петър, започнахме да се грижим за него като за свой син. Разбира се, със съгласието на родителите. Винаги сме им помагали за него. Наблюдавах го как расте, бях непрекъснато с него и затова сега така го биех, биех от любов, от безсилие, от нещастие, със съзнанието, че това, което е било, няма да се повтори, защото той ме предаде. Не беше достатъчно с мен, отне ми част от сърцето и от мен. Когато започна с дрогата аз се борех за него така, както никога не съм се борил за себе си.

Аз бях и съм умен, образован, несръчен в домашните работи, но мисля, че съм добър и издръжлив. Борбата ми с неговите наркотици продължи пет години с променлив успех, с огромно, нетипично за мен упорство, с воля, която можех да използвам в моето творчество или за своето семейство или за себе си. Не. Аз я вложих в Петър Велики. Метадон, кокаин, малки дози первитин при абстиненция, хероин, полиция и сътрудничество с нея, улични дилъри и битки, обири на жилища, шокове за жена ми, която тежко понасяше всичко и сега се сгромоляса, но аз не — вярвам на Петър, той на мен, ще си казваме всичко, ще сме честни, ще вървим по един общ път — напред, нагоре, но заедно.

Бащата на Петър отдавна се отказа, вече не искаше да чуе за него и много пъти не знаеше къде е синът му. Никол мълчеше, плачеше, според мен не беше щастлива, че се е омъжила за Петър. Считаше, че той е виновен. Дъщеря им — Ева, беше добро момиче, на петнадесет, струваше ми се, че е малко извън света на възрастните, още дете. А на Петър Велики, на него бих казал как се прави филм, как да се утвърди в Холивуд и как да омае Американската академия, той може да се справи, и когато му присъдят Оскар, той няма и да отиде да го получи, защото няма време, снимането на филма е по-важно, вървим напред, снимаме заедно, не петчасови суперпродукции,… а стойностни филми…, и Петър Велики го може… вслушва се в моите съвети и… ме обра.

Брутално. И досега не мога да повярвам, но това е истината. Заедно с приятеля си давали всичко откраднато в заложни къщи, а с парите си купували дрога. Каква — не знам, пък и е все едно, въпреки че заради него станах и химик. Дошли у нас, на първия етаж, на улицата, където два часа по-късно го бих. Взе ми часовника от дядо, знаеше, че държа много на него, под този часовник по цели нощи му говорех за баща ми, за Освиенцим, за еврейството, което носех в себе си, за съдбата на часовника, много по-скъп от шепата монети, които е получил за него.

Часовникът беше целият ми живот, моя, на баща ми, на дядо, аз исках да му го дам, пет години му купувах дрога, метадон и какво ли не още, само и само да живее, подкрепях го — аз, който не съм неговият баща. Жена ми го изненадала при кражбата. Някой я ударил, надявам се това да не е бил Петър. Сега тя лежи горе, в апартамента на пода, при нея са съседката и лекаря. Аз бях зает с друго — да убия в себе си Петър Велики. Веднага.

Качих го в автобуса. Изпратих го в комуна. Това ще струва много пари.

Съжалявам само за едно — Петър Велики отнесе със себе си онова одеяло. Карираното, от моето детство. Като се излекува, в което не вярвам, трябва да ми го върне.

Чуваш ли? Петре, изпрати ми онова одеяло!

Рената

Аре, пак на бачкане. Не ме кефи, щото е рутина, добре поне, че е в центъра, но всеки път е едно и също. У дома по цял следобед съм пред компютъра. Кеф, кикотим се там с компанията като луди. Тука има едни чатове, както им казват на английски, стаи, дето се събираме и се майтапим, нали си чат. С кой да си говориш днеска? И за к’во?

Отивам при сестрата, а тя ми вика: не’ам мангизи. Нейничкият пак пътува с камиона на майната си, без да й остави нито грош. Малкият син с хрема, голямата дъщеря тръгнала по курвалък, на тринаисе вече има гадже. А гаджето, не’къв старец, най-малко на шеисе, щял да й купува жилище, да я гледа и да бъде с нея цял живот, дрън-дрън. Нищо няма да й купи, най-много да я дрънне, и после да заспи. Викам на сестрата — споко, да помислим, щерката ще обучим, ще я научим, тя е златна мина, супер е тя, а като остареем — аз наближавам четир’сетака, сестрата също, но тя е глупава, омъжи се — нали си чат, и като остареем, ще си гледаме живота, няма да бачкаме до безкрай, докат’ станеме стари кобили, хи-хи-хи. Пък сега к’ви възможности ти дават тия компютри, това е супер, мега, екстра, върха, разбираш ли.

Аз не че нещо, ама винаги съм обичала пенисите, ама много си ги обичкам.

Как яко звучи само, нали? Пенис? Когат’ е мъничък, например като на сина на сестрата, дето сега е с хремата, чат ли си, неговото не е пенис. Т’ва е пискюлче, както казва баба. Или камбанка. Най-много звънче. Да, ама като си го представя малкия на сестрата след дваисе години, някъде в чата на нета или кой знае къде ще бъде тогава тоя интернет, то и сега е много отворен, нали си чат, и как някоя се кефи на неговата камбанка и му казва, че има хубав пенис и би искала да си го вкара, изкара, подържи, извади, провре, оближе, глътне, задържи, напр’ао ми става кофти!

Да, ама на мен, като го видя на камерата в интернет, веднага ми се приисква! Фенка съм на пенисите, обичкам си ги!

Пък и добре си изкарвам хляба от т’ва, не кат сестрата, на нея все тре’а да й уреждам нещо. Тоа, нейният пръч кара камион и веднъж кат’ я засече на магистралата, такъв бой й дръпна, че майка не можа да я познае! Добре, че ме държаха тогава, щях да му дам да разбере! Как така ще й посяга, и шо ше ми спира той на та’а магистрала? Свирка му се е приискало, не пълна програма, само свирчица, щот’ го чака дълга нощ, чат ли си, и то баш на т’ва място — сестрата. Нали съм я уредила с място на магистралата. Качва се тя в кабината, гепи го и гледа — познатия пенис, у дома неизползваем, нали си чат, у дома е мек като мекица, а тука — хубав, голям, ама с познатата миризма, отврат!

Вонята и на мене най-много ми пречи в работата, за т’ва трябва да получаваме вредни за лоши трудови условия, нали, хи-хи-хи.

А тя, патка загубена, в тъмното, му вика — аз у нас ти правя свирки без пари и ти пак не щеш и ми се криеш и ми бягаш и го правиш с мен веднъж годишно, а тука си готов веднага, ми поне да си го беше измил! И да видиш после к’во стана, цял месец тя бе на легло у дома. К’во пра’и оня? Той може да се кефи, а тя не, нали си чат, има ли демокрация или не, питам, мамка му? Т’ва ли са правата на жените? Ми кат’ нема секс дома, къде да го намери? Любовници? Само те нерват, а с приятелите? Няма такива, а ако ги имаше, оня ревнивец ще им разбие мутрата, разбираш ли. Та тя отиде да се изкефи на магистралата, аз я посъветвах, там спират само лъскави камиони, а в тях — чистички, ухаещи пениси, здраво надървени от пътуването, но че там ще дойде баш оня, нейния, т’ва не можех да предвидя. Тя даже не за пари, искаше само да си изкара гот, патка такава, и още първия — тоа неговия, смрад. Щеше да оправя по седем на смяна, аз да прибирам парите, а тя да се кефи, сестрата, нали си чат?

Вече не ходя често на магистралата, не съм кат’ преди. Имам си компютър, к’во? Там си ги хващам, разбираме се, плащат ми половината път и дават ми и хонорар. Отиваме в някой мотел, един час им е стига, ако ли не, дават за два часа, нали, но аз съм добричка, не искам по-висок хонорар, те да си платят хотела, ако искат и за три часа, ама искам да ми се плати и пътя в едната посока, нали си чат. А ако ми дадат за бакшиш и за пътя в двете посоки — т’ва е върха, мега!

Довечера тре’а да съм в клуба. Обличам си вечерни дрехи. Нали знаеш, че аз знам чужди езици? Бях омъжена, нали си чат, за един, дето беше не’къв грък ли или к’во. Добряк, цуни гуни, нали, не’ам нищо против, в оная работа беше добър, но не ме оставяше на мира — айде сега учи и прави нещо, а сега немски, после италиански, а сега на опера, айде на театър, нали си чат, та сега т’ва ми помага в професията, аз единствена знам езици. Той бачкаше по цял ден, а аз — лежачка, чат ли си, гледах си кефа, по цял ден с компютъра, в чата, така се живее и сто години! Обаче моя, Петър се казваше, голям ревнивец, мегаревнивец днес къв’то не си виждал. Поканих си вкъщи един моряк, супер ти казвам, половин година не виждал женско, загорял и мощен, да си направим тройчица, що па не? Не го правя зад гърба му, предлагам му тройка, нали си чат? К’во па, сега т’ва е модерно, а тоа моя — фучи, пак тия неговите приказчици за морал и не знам к’во си, абе к’ъв морал, бе, ми т’ва е секс? Вкарваш, изкарваш, задържаш, измъкваш, провираш, облизваш, възсядаш, к’ъв ти морал, т’ва е гимнастика, разкош, нали? Интелигент!

Чувствам болки в ставите сега, мисля си, че е от възрастта, хи-хи-хи, наближавам четир’сетака и както ми казваше една приятелка, ако сутрин се събудиш и нищо не те боли, сигур’ си мъртва, такива вицове си разправяме в работата, нали си чат. Ходих на докторка, а тя ми вика: хламидии или нещо такова, а аз се хиля, и викам на докторката, а тебе нищо ли не те боли? А тя ми вика, че не, пък аз казвам: аз ако имам хламидии и ти също тре’а да имаш, щото те се пренасят, а вчера бях със твоа в мотела цял час! Абе таа побесня и ме изгони, хи-хи-хи!

Сега тичам към клуба, тре’а да се облека така, че да съм готова за разсъбличане, бързам, чао.

И не забравяй да ми заредиш ваучера, нали? Аре, чао, чаф. Чус, бус.

Егон

Държах птичето в ръка, а върху мен се сипеше проливен дъжд. Погледнах нагоре и видях Никол в прозореца на четвъртия етаж на сградата.

Не знам защо, но отношенията ми с жените винаги са били безпроблемни. Не съм обичал нито една, просто не го умея, не ме научиха на това — аз учех езици и нямах време за такива неща. Затова винаги съм си мислел, че с жените ще имам проблеми. Чел съм много и съм гледал много пиеси и филми, и навсякъде едно и също — чувства, емоции, любов, страст. И понеже това не съм аз, много пъти съм се изненадвал, че съм любимец на жените.

Например Никол — тя беше същата като мен. Ако е била влюбена в мен, много не го показваше, а това между нас бе интелектуална и сексуална хармония, съжителство на двама конкуренти. Моята студентска любов, бяхме създадени един за друг, бяхме двете страни на една монета. Но тя не искаше да живеем заедно, тя искаше да се състезаваме. Приех това като предизвикателство кой кого, кой кога, кой как, кой повече. Не съм състезателен тип, нямаше и за какво да бъда такъв, всичко ми вървеше, с хората се разбирах добре, условията ми за кариера бяха изключителни, даже по-добри, отколкото съм предполагал.

Аз учех един език — Никол два. Тя два езика, аз изкарах курс по самозащита. Тя тръгна на карате, аз — на таекуондо. Заедно посещавахме курс по тантра, но сексуалната ни енергия не течеше в една посока, въпреки че правехме любов като в порнофилм. Бяхме млади. Помня някои периоди и отделни наши сексуални игрички, ние бяхме в състояние да издържим докато превъртим няколко грамофонни плочи — тогава плочите бяха черни, от винил, една страна се прослушваше за около двадесет минути, аз ставах набързо, тя оставаше както си е, обръщах плочата и отново. Беше хубаво. Смятахме продължителността на секса в плочи, днес беше три дългосвирещи, вчера четири, а утре трябва да бъдем още по-добри! Освен в езиците и бойните изкуства се състезавахме и в културата. Изкарахме курсове по живопис, пиано, история на джаза и попарта, след това по рисуване, където имах възможността да сравнявам тялото на Никол с тялото на Лили, модела, който ни позираше.

Бяха с почти еднакви пропорции, но аз изведнъж разбрах, че не пропорциите са най-важни, а химията — ендорфините, молекулите на любовта, огромната фабрика, която всеки има в тялото си. Това ли е любовта?

Аз никога не успях да я извлека от себе си. Смятах за досадно да шепна в ушите на жените „обичам те“ — нито на Никол или на Лили, с която ходех едновременно с Никол. Представях си как го казвам на езиците, които знам и на всеки един това ми звучеше от досадно по-досадно. Струваше ми се несериозно добре изглеждащ джентълмен, за какъвто се смятах, глуповато да шепне в ушите на интелигентни жени изречения, в които днес никой не вярва.

За мен животът беше и е: добра храна, солидно пиене, достатъчно пари за пътешествия, добра кариера и купища продадено оръжие, за да живеем по-добре, спокойно и главно — богато. И още нещо — качествен секс. Качествен. Никол ми го даваше, беше машина за секс, сексуална лъвица. Това беше секс без думи или секс с викове, секс със скимтене или секс с пъшкане, просто Секс.

Лили, тя ме обичаше, но нито веднъж не си го призна. В нейните дълбоки очи имаше само тъга, защото добре знаеше, че всичко между нас е безперспективно. Нали имах Никол. Веднъж, когато бяхме на купон заедно с Никол, Лили (която тогава ходеше с Виктор) и Марта и си говорехме как да помогнем на Марта да остане в университета, защото езиците не й вървяха, до мен приседна Марта. Погали ме леко по лицето и каза:

— През цялото време, още от първия ден те обичам.

След половин година се ожених за нея, тя не работи нито ден, кариерата не й вървеше. Лили не понесе моята сватба. Но никога не ми каза, че ме обича.

Остана ми само това нейно писмо.

Лили

Здравей, Егоне.

Това е първото ми писмо до Теб. Рядко пиша, и затова не знам как да започна, как да го формулирам. Затова ще Ти пиша така, както го чувствам.

Не исках да ходя с Теб, да те обичам, да започна нещо. Когато Те видях за пръв път, бях гола, безпомощна, свита до стативите. Бях почти на двадесет и пет, но изглеждах на двадесет, че и на по-малко. Това бе и една от причините да ме вземат да позирам веднага, след като се записах. Трябваше им съвсем младо момиче. Първият ден в академията си мислех, че ще ми правят портрет. Имам правилни черти, Ти самия ми каза, че имам лицето на актрисата от „Флашданс“. Че имам дълбоки тъмнокафяви очи, бездънни като маслини. Тогава нямах никакво самочувствие, но ми трябваха пари да си плащам наема.

Не съм Ти казвала, че напуснах родното си градче набързо. Бях на около тринадесет.

Родителите ми бяха учители, много уважавани и известни. Помня, че винаги се подготвяха старателно всеки ден, четяха материалите, обсъждаха какво и как ще преподават, след това говореха и пред огледалото. А аз, понеже бях на шест и още не ходех на училище, седях до масата, след това до леглото, после в кухнята, и си играех на разсеяна, след това на добра, после на непослушна тяхна ученичка. На брат ми му беше по-лесно, защото той винаги играеше нехранимайкото и нашите го гонеха из стаята, за да го накажат или му даваха допълнителни домашни или го изключваха от училище. Те тренираха с нас, това беше някакъв семеен ритуал, те се учеха на нас и така от обикновени начални учители се издигнаха до директори на училището.

Двамата бяха директори, когато аз бях в началното училище. Учението ми вървеше, знаех учебниците наизуст, личаха си годините тренировки вкъщи. По това време брат ми учеше в средното училище. Виждах го рядко, защото за него бях безинтересна и скучна. Той използваше, че родителите ни отсъстваха от къщи по цели дни, дори в събота и неделя бяха заети с екскурзии и различни мероприятия, и имаше достатъчно време да излиза навън.

Нашите нямаха време за мен. Един ден, когато дядо и баба ни дойдоха на гости, те видяха как седя сама на масата и се подготвям за училище (тогава бях на девет), при това с гласа на майка си нареждам какво да правя и аз го правя, после играя татко, как той ме хвали. Обута бях в чехлите на татко и облечена в пуловера на мама. Тогава дядо отвори плоското шише, което носеше във вътрешния джоб на сакото си, изпи го на един дъх, мълчаливо извади цигара (все още усещам миризмата на цигари по неговия посивял мустак, евтин тютюн) и написа на цигарената кутия, че ме вземат и ще живея у тях, и така както си бях облечена и обута, ме взе и заминахме.

Попаднах в друг свят, света на козите, овците, чистия въздух, кучето Бруто и котката Мия. В този свят се ставаше рано сутрин. Преди да отида на училище успявах да помогна за прасетата, почиствах част от пода и се грижех за зайците. Дядо пушеше мълчаливо, никога не забравяше да ми даде виолетови бонбони за училище (а баба му се караше, защото после не си изяждах голямата филия хляб с мас и лук, която тя ми приготвяше и не изпивах козето мляко, което и без това изливах в тоалетната — и досега си мисля, че това е козя пикня, нали ги знам козите). После ме повдигаше, погалваше и винаги казваше:

— Внимавай и дано не те изпита учителката, коза такава! — и ми намигаше съзаклятнически.

Отдалече го виждах, как още от сутринта надига шишенцето, което носи в джоба си (винаги казваше — Аз никога не изпивам литър на ден, аз пия по пет малки шишенца, а едното е само двеста грама…).

Нашите бяха доволни, че съм при баба и дядо, и продължаваха да директорстват. Виждахме се на някои училищни излети, когато ме взимаха със себе си, но и тогава бях сама, защото те бяха твърде заети със своята работа. Организираха различни мероприятия, смееха се с колегите и наказваха учениците си. А аз си играех самичка или седях на пейката и казвах, че тук много ми харесва. Така казвах и на баба, че е хубаво, че ходя на излети, защото така опознавам света. На дядо не казвах нищо, той дори не ме питаше, само ме погалваше и след всеки излет ме водеше в местния ресторант. Това дори не беше ресторант, а барака, където всички го познаваха, там всеки познаваше всеки и той им казваше:

— Момчета, доведох със себе си моята принцеса, така че внимавайте с приказките, нека всеки вземе със себе си внуци, внучки, правнуци, правнучки, затваряме заведението и аз плащам всичко!

Това беше село, малко селце, така че през зимата идваха около пет деца, а през лятото според това кой е там и кой е на гости от съседните села, но на всички им беше приятно, даваха ни козе мляко, с какао и захар. Като шейка сега в „Макдоналд“. Или shake? Дядо почина, когато ме вдигна на ръце малко преди Великден, каза ми:

— Внимавай, да не те изпита днес тая коза, баба такава — и падна заедно с мен.

Помислих, че това е поредният му номер, смеех се и го дърпах за мустака.

След Великден започнах училище в града при родителите си. Нямам много спомени от този период, но учението ми вървеше. Когато бях на тринадесет, пак беше преди Великден, почувствах, че тялото ми се променя, започнах да се наблюдавам как изглеждам (бях прегърбена, с къси и криви крака). Наблюдавах гърдите си, бяха пораснали, но по-малки от на другите, защо? Имам и косъмчета над устните, трябва ли да се бръсна? Като мъж? За бога, имам косъмчета и по бедрата, между краката също съм обрасла…

Веднъж излязох да изхвърля боклука, по жълти шорти, хавлиени, такава беше модата, и с тениска без ръкави, кафява. Аз съм смугла, чернокоса, обличам се в кафяво, защото ако нося ярки цветове изглеждам като перуанка. Съседът беше в мазето, на възраст като баща ми, не знам точно на колко беше.

— Лили, ти си като шоколадче!

Той се засмя, а аз се изчервих цялата.

— Ела, ще ти покажа нещо.

И аз отидох, нали сме съседи, но сърцето ми биеше силно. Бях любопитна и чувствах топлина по цялото си тяло. Не ми беше несимпатичен.

За мен това беше шок, не знаех, че боли толкова, по този въпрос не бях чела нищо. Срамувах се да питам майка, приятелки нямах, те ми се смееха, че разбирам само от кози и не ходя по дискотеки. През цялото време държах в ръката си кошчето за отпадъци. После той ме хвана за брадичката, погледна ме в очите и каза:

— Това е нашата тайна, утре пак по същото време, шоколадче Лили!

И така с кошчето за отпадъци, по къси жълти шорти, хавлиени, такава беше модата, вървях пеша и вървях и вървях, докато открих, че съм далеч от нашето градче.

Повече никога не се върнах у дома. Нашите ме търсиха и ме намериха чак в дома за деца. Не исках да се връщам при тях и останах там. Нямах приятелки, не вярвах на мъжете, но обичах понякога да отида с някого на кафе, после да си легна с него на фона на хубава музика, а понякога даже можеше и да си поговорим. Завърших висше, специалност физика на твърдото тяло, което естествено предизвикваше много усмивки, и всеки, на който го казвах, се хилеше.

Срамувах се от висшето, което съм завършила.

Срамувах се, че съм дребна, че си влача краката, като ходя, срамувах се от късите си крака, по които имах стрии, тъй като постоянно отслабвах, защото се срамувах и от това, че съм дебела, срамувах се за косъмчетата и че съм смугла, чернокоса. Ти казваше красива, но аз имах и имам косъмчета навсякъде по тялото, цял живот си бръсна краката, с оцет и захар, адски боли.

Срамувам се, че като поръчам бутилка вино сама си наливам, а Ти си казвал много пъти, че не понасяш жени, които си сипват сами. За това са мъжете, ако не друго, поне да им налеят винце в чашата, така казваш Ти.

Срамувам се, че като хвана бутилката не спирам, докато не я изпия, и после изпадам в неприятни пиянски състояния. А Ти си ми казвал, че съм мила, когато съм пияна.

Срамувам се, че когато преподавам по физика на тялото, която обичам, всички гледат в моето тяло. Ти си ми казвал, че притежавам конструктивен начин на преподаване и от него много си научил.

Срамувам се, че знам малко чужди езици и имам лошо произношение. Ти веднага намери и ми показа на картата областта, където говорят с този мой акцент.

Срамувам се, че се срамувам да бъда гола. Никога не съм ходила на нудистки плаж, а Ти и Никол ходите редовно, даже играете волейбол. Просто се срамувам.

А когато се запознах с Теб, бях гола. Беше ми толкова неловко, не знаех, че не си художник. От художник и лекар не би трябвало да се срамувам. Когато измерваше пропорциите ми с молива, естествено изпъчих нагоре гърдите си, изпънах се, за да изглеждам по-добре, но другите веднага се развикаха да остана в същото положение.

Дори не помня как започнахме да се любим. Ти имаше красивата, образована Никол, никога не бих си и помислила, че мога да я изместя от Твоето подсъзнание, от Твоето сърце, дори и не се опитах. Наричахме нашето правене на любов експерименти, но всъщност експериментите бяха за мен, Ти ме учеше на всичко. Много пъти си казвах, че съм гадна, не разбирах и Теб, защо го правиш. Страдах дали не е от съжаление — но Ти не знаеше за мен това, което написах сега. Ти ми казваше, че съм красива и че Ти харесвам.

Ти винаги беше разсеян, внимателен, наблюдателен, но егоистичен. Дори не ревнуваше, когато започнах да ходя с Виктор, който ме обичаше, а на мен ми беше напълно безразличен. Когато ти се ожени за Марта (никога не съм мислела, че държиш на нея) целия мой свят се сгромоляса. Открих, че Те обичам лудо, но не умея да воювам, дори не мога да се боря за Тебе — срамувам се.

Обаче знам защо толкова Те обичам — Ти сигурно си единствения човек, от когото не се срамувах.

Ти ме видя гола. Напълно гола.

Обичам Те.

Сбогом.

Лили.

Егон

Даде ми само един ден за размисъл. Не подозирах, че ден след като получих писмото на Лили, тя ще изпие бутилка уиски, забъркана с хапчета за сън.

Ако тогава ми беше казала, че ме обича, може би щях да се оженя за нея. Марта я изпревари. Смъртта на Лили понесох тежко, понякога чувствах вина, но за какво? Че ме обичаше? Да съм виновен за това?

Или че не съм я обичал? Аз не знаех какво значи това. Тя ми беше симпатична, да, правехме си експерименти, и то добри, но сега всичко ми се слива в едно и не помня точно с коя съм бил. Безбройните съвкупления — с Никол или с Лили или с Марта (тя е най-флегматична) или с многото безименни любовници — не знам къде, не знам кога и изобщо не знам защо.

Никога не съм могъл да дефинирам какво значи да обичаш.

Гледах сега малкото птиче в своя кабинет, счупеното му крило (всъщност гледахме се един друг), то имаше интересни очи, тъжни и дълбоки. Стъкленото ми бюро бе цялото изцапано с кал. Документи с надпис „Секретно“ и някакви подпечатани пликове се търкаляха по пода. И добре че погледнах към пода, защото там видях последния плик с порно снимки на Никол. Тя винаги успяваше да ме изненада с нещо; това е опасно, но възбуждащо.

Това ли значи, че обичаш? Да ми показваш порно снимки?

По-добре е да ги скъсам. Имам машина за унищожаване на документи, имам и доверена секретарка, която всяка вечер унищожава натрупаните от мен листа, с цел безопасност, за да не излезе случайно нещо поверително от моя кабинет. Например вчера при мен бяха и двете страни на конфликта; едната преди обяд, продадох им автомати, танкове и самолети, втората дойде след обяд и на тях продадох противотанкови оръжия, противосамолетни радари, оръдия и ракети, получи се добра сделка. Същата вечер се почерпихме с моя тим.

Марта ме нахока. Прибрах се късно.

Марта

Вчера пак се прибра късно. Беше изморен и веднага заспа, така че имах време да стана, да отида до гардероба, ловко да преровя целия му костюм, без да забравям малкото горно джобче вляво и дори това за визитки отвътре. След това панталона, така-аааа, няма нищо, а сега чантата, как беше кодът? Аха, отворих я, там имаше друга затворена чантичка, в която слага документите и точно в нея два пъти съм намирала снимки на Никол. Тя е истинска тигрица! Беше снимана гола зад бюрото и до копирната машина, с хубави гърди, такива стегнати, секси и тежки, харесвах ги.

Днес в чантичката нямаше нищо, сигурно ги е дал за унищожаване на секретарката си Алис. Тя обаче винаги ги дава на мен, като се видим на кафе. Аз пък я уча на нещата от живота. Предавам й своя опит. Нямам с кого да го споделя, деца нямаме, не исках да си развалям фигурата. Нали виждам как всяка бременна качва сума ти килограми. На мъжа й му писва от нея и си намира любовница, омъжена, защото женените не си падат по агънцата, а по-скоро по овчиците. Но и любовницата също качва килограми, ако забременее вкъщи или от любовника. Аз обаче през целия си живот съм постъпвала умно. За това ми помага и моята външност, аз съм такава една незабележима, дребна, тиха.

Никому няма да навредя, никому никога нищо лошо не съм направила, само гоня своята цел, наблюдавам какво става и умно винаги си постигам своето.

Така беше и с Егон. От Никол научавах всичко за него. Той нямаше слаби места, беше просто каскадьор, полов атлет, гений, герой. Често ги наблюдавах. Те бяха като петли, биеха се, състезаваха се, конкурираха се, биха се изяли, ах тази страст. Казвах си — Никол винаги ще си остане секс лъвица, а аз, аз бих могла да играя само ролята на тихо влюбена. Но все едно, животът и без това е хубав и кратък и не е само секс, а Никол това така и не го разбра. И когато се напиха, с онази Лили (тя май се е самоубила, беше алкохоличка, ходеше с оня Виктор и все се мъкнеше с нас, въпреки че не беше от нашия бранш, но този Виктор си струва греха, ама нали не си падам по зайци), измислих да направя признание. Да му кажа на Егон, че го обичам, че без него така и така и дрън-дрън-дрън.

Хвана се. От Никол знаех, че за чувства помежду си не говорят. Година или две след сватбата не се виждахме с Никол, после отново взехме да си говорим, защото и без това знаех, че продължават да са заедно. Аз обаче бях добре, Егон печелеше, с него всяка жена би била щастлива и доволна; пътувам си по света, а той все още си мисли, че чувствата…, че аз…, че още не знам какво си…, добра актриса съм, нали.

Един път ми сподели, че никоя преди мен не му е казвала, че го обича; ах, колко съм умна, нали, да си се похваля сама.

Алис ми харесва, тя е красиво и добро момиче. Когато съм с нея в унгарския ресторант винаги й поръчвам специалитета „Добра жена“, едно специално месо с гъби, полети с токайско вино, с ядки и пикантен сос. После започвам нашия разговор (естествено, след като ми предаде снимките на Никол и заедно ги обсъдим: за толкова години съм събрала цял албум, цяла галерия с Никол, с удоволствие си ги разглеждам, при евентуален развод ще ги използвам, нали имам право на половината имущество, ако не и на повече) с думите:

— Днес ще направим следващата крачка по нашия път, как от доброто момиче да стане добра жена!

Алис

Моят Адам не я харесва тая Марта. Само веднъж я е виждал и му стига. Той е добро момче, аз съм на двадесет, а той на деветнадесет, нашата връзка е безпроблемна. Казваме си всичко и това май е грешка. Казах му за шефа (но не, че продава оръжие, за това ще ме убият, това не бива да казвам. Всички си мислят, че като знам чужди езици и работя в маркетингова фирма се занимаваме с търговия, но каква? — това е търговска тайна. И баста!); казах му, че си има любовница.

Адам е израснал с интернет, сърфира всеки ден, поглъща всичко, каквото види там и факта, че шефа си има любовница, въобще не го изненада. Изненада се, че тайно давам на жена му снимките на любовницата и че слушам съветите й за живота.

Поиска да се запознае с нея, и след като я видя ми написа есемес, че не се учудва на шефа за любовницата, но му се чуди как изобщо е взел тая грозница за жена.

Аз обаче си я обичам по свой начин. Адам твърди, че тя ме разваля, ама защо, та тя споделя с мен само своя опит. Казва, че е като в моята служба — всичко от стъкло, прозрачни стени, прозрачна била и моята глава и през нея се вижда главата на Марта, която също е прозрачна и той вижда всичките й мисли.

Разбрах, че за да стана добра жена ще трябва да премина от състоянието на добро момиче, в което съм сега, през много изпитания и опит. Но кой да ти каже? Родителите? Не. Те се грижеха за моите оценки в училище, за моята работа и да съм добре с шефа. Ако знаеха какви ги върша зад гърба му… Приятелките? Не. Те са ми конкурентки, в службата и в живота, най-много да ми отнемат Адам, така ми го завиждат. Аз? От книгите ли? Там всичко е теория, а не истинския живот.

Реалността е Марта. Казва ми, че е добре да бъда с Адам, но кой ли има само една книга в библиотеката си? Да я препрочита много пъти и непрекъснато? Не, там трябва да имаш много книжки, от всяка взимаш най-важното, прочиташ я веднъж и я изхвърляш. А пък доброто момиче трябва да е в осем часа в леглото, за да си бъде в десет часа вкъщи.

Е, как да я харесва Адам, ясно е, че няма. Обича да си пийваме заедно в ресторанта, и да говорим за работата му — той е елитен програмист, хвали се пред приятелите си с мен — била съм красива. Той е такъв, момчешки, неразвален и незрял, казва Марта. Все търси доброто момиче, което да остане завинаги нежна девойка, но къде ще я намери? Има мен, но аз искам да стана добра жена, все пак! А какво е добрата жена? Да готви, поне два пъти дневно, но и да работи, да прави кариера, да пере, да глади, да се грижи за съпруга си, за децата и за кучето.

Глади, готви, пери и Мария Кюри стани!

И секса! Най-малко три пъти седмично… Сега съм на двадесет, надявам се половия ми живот да продължи до шестдесет (не като майка ми, която приключи на четиридесет и пет, защото татко бил надебелял! Надебеля, но си намери една Барбара, с тридесет килограма и с двадесет години по-лека от мама). Така, че ако имам още около четиридесет години полов живот това означава около 6000 сексуални игрички и 500 менструации! И като знам, че от началото на моя полов живот досега за тези четири години съм получила към 300 оргазми, имам още много хубави очаквания.

По-лошо е с готвенето, което изобщо не ми е интересно, и до осемдесетте си години ще трябва да готвя още около 40000 пъти, а досега, за целия си живот — през октомври навърших двадесет, съм готвила около десет пъти, но самичка, чакай, сама може би — ама съвсем сама ли?? — ами четири пъти. Ами това е моят дълъг път до добрата жена, няма да е лесно.

Не знам как се справят другите жени. Работата ми е добра, правя кафе, унищожавам документи, понякога провеждам разговори на чужд език. Сега например правим конкурс, явиха се доста кандидатки, оглеждах ги, четох автобиографиите им: всички те са звезди, които умеят всичко — Меги, Маги, Ани, Стефи, Джаки, Дебора, Естер, Стела, Мери, Елен, Джени.

Имат деца, любовници, менструация, съпрузи, оргазми, конкурси, готвят, знаят езици, ми не им е лесно.

Дали те вече са добри жени?

Джени

Беше ми страшно неудобно, седях в залата за конференции — в голямата стъклена сграда, на осмия етаж. Имаше много хора, чувствах се не на себе си.

Този конкурс не беше добра идея, сега знам със сигурност. Вглеждах се в черното си костюмче, отдолу бяла блузка, златната верижка скрих под нея. Това с костюмчето беше пълна глупост — аз съм от малко градче, пристигнах с кола, после дълго пътувах с влак, след това с метро, и докато намеря високата сграда, този „страхотен“ костюм бе измачкан и целия в пот. Дълго трябваше да се оправям пред огледалото в прозрачната тоалетна. Пък мама и сестра ми — „облечи си костюмче, по възможност черно, за да изпъкнеш там, другите ще дойдат с поли, ще бъдат бъбриви, разглезени женици, а ти иди там семпло, в костюмче, и мълчи, с никого не говори, отговаряй кратко, все пак не много строго, само по темата, не носи дамска чантичка, бъди с чанта за документи, сложи в нея компютър и калкулатор, никакъв лак на ноктите, а тези червени разрошени коси прибери с нещо, нали?“ Огледах се наоколо, най-малко двадесет жени, без лак на ноктите, с гребенчета в косите, седяха в своите черни костюмчета, с бели блузки отдолу, някои на райета, под блузките криеха своите златни верижки, да изглеждат делови и мислят само за работа. Злато, верижка, обеци — не, ние сме над тези женски неща. Всяка имаше лаптоп, оставен до черната чанта за документи, от която се подава калкулатор.

Как бих пийнала сега една чашка червено вино, след това как бих отишла при секретарката (Алис, нали? Ще трябва да си подобря паметта, по такива места е добре да помниш имената, ми вика зетя), да се извиня и да си взема CV-то, оттам бързо в асансьора и осем етажа надолу, ооооп, и после на брега — да тичам и да танцувам по брега на реката, да направя CV-то на хартиена лястовица и да я метна във въздуха, да се смея и да хвърля шнолата в реката, и косата ми да се вее, и нека всеки да пита дали червените ми къдрици са естествени. Бих си купила ванилов сладолед и после още един, бих се обадила на сестра ми да дойде, и на мъжа ми да си остане вкъщи, на дъщеря ми да отиде на дискотека, и на сина ми, че може и да не ходи на английски. Сядаме със сестра ми на вино, пием по чаша, после по още една, смеем се и поглеждаме кой седи на съседната маса, после танцуваме заедно и им изчезваме и…

Голяма грешка е, че съм тук. Кандидатствах от службата, където работех след майчинството. То започна с дъщерята (12 годишна, учи се добре в училище, ходи на курс по керамика и сега е в пубертета — при мен това се случи на петнадесет, моля ви, забързана младеж — вече кокетничи с дискотеката, цигарите и водката) и продължи със сина (за своите девет години той е голям екстроверт (общителен), колекционер на колички и ценител на добрата храна, а когато сме сами вкъщи — и на напитките, засега той пие минерална вода, а аз вино. Обожавам го, момчето ми де). След това опитвахме за трето дете, без успех, имахме и семейни кризи. Работех в данъчното, в нашето градче, само жени в колектива — сплетни, клюки, съботни купони в местната кръчмичка, и пак е понеделник. Неуспешен опит за развод, имах и любовници. Не знаех какво да правя, после в моето малко градче всичко се разчу, и сега с мъжа ми живеем скучен, инертен живот.

Може би заради това се записах за този конкурс, исках да избягам от стереотипа, от магическото затваряне в числото сто. Всичко ми беше на сто крачки разстояние, дома ни беше сто квадрата, до службата имах сто крачки, а там сто жени смятаха данъците на стотина фирми, естествено до магазина беше сто крачки, до училището, където ме викаха за поредното (стотно?) счупено от сина ми стъкло, също беше сто крачки, сто пъти годишно се карахме с мъжа ми и сто пъти се сдобрявахме, сто пъти имах желание да пътувам някъде, да избягам навън и да се понеса по вълните на непознат океан, но досега не успях нито веднъж.

Тогава си казах: край. Ще опитам. Опресних знанията си по чужди езици от средното училище, започнах фитнес по малко, за да придобия излъчване за конкурса, купих си този костюм (огромна грешка, вече няма да питам майка ми и сестра ми за нищо), подадох молба за конкурса, записах се и намерих разписанието на влаковете.

Цял живот съм искала да изживея нещо. Скуката ме убиваше, исках да се срещам с много хора, исках да бъда анонимна в големия град, да почувствам човешката топлина. Интересно ми беше да изслушвам човешки съдби, случки, преживявания. И сигурно заради това се превърнах в изповедник на много колежки, изпих много кафета с приятелки, с техните приятелки и с приятелките на приятелките на моите приятелки. Но след време осъзнах, че мен никой не ме слуша.

Всичко правех сама, макар да изглеждаше, че не правя нищо. Аз наистина не правех нищо: само раждах, отглеждах, грижех се за децата, за родителите и за техните родители, за родителите на мъжа ми, за мъжа ми и за неговите страхове дали ще го уволнят, само пазарувах и готвех. Интереси нямах, или по-скоро не знаех какво е интерес, за какво и защо да имаш хоби. Нали никой не ми и помагаше. Сама боядисвах жилището, купувах мебели, лъсках ги, купувах кола, шофирах и миех колата, посещавах родителите си и се грижех за цветята им. Посрещах всеки празник с родителите си, макар че това никой, поне сред моите познати, не правеше. Дори и сестра ми, която също ги обичаше, никога не посрещаше празниците с тях; тя имаше семейство и деца, защо да ходи при родителите си. Аз обаче бях длъжна да отида при тях, да ги видя и да им дам топлината, човешкия допир, който инстинктивно чувствах, че трябва да дам. Нямах време за хобита, нямах време за нищо друго, освен за семейството си. Не знам защо, обаче сега това не ми беше достатъчно.

На семейството си само съм давала, и никой никога нищо не ми е дал.

Егон

Измих птичето, хвърлих изцапаното сако и взех ново, изсуших си косата, отворих бутилка уиски, сипах си чашка и си пуснах диск. Изведнъж се вцепених с чашата в ръка, защото там, на диска, Пол Маккартни пееше песничката за Джени Рен. Знаех всичките песни на Пол и тази също, разбира се, но никога не бях й обръщал специално внимание, а сега ситуацията беше толкова аналогична — седя си с едно птиче със счупено крило, на което искам да помогна, дори да го науча и да пее. В окото ми се появи и една сълза (Сълза? Аз? Откога? Пол? Джени? Аз да плача? Не. Да?).

Довечера летя до пустинята, където ме очакват министри и няколко генерали, а аз тук си слушам Пол, стария чичко с неговия меланхоличен и сантиментален текст за птичето на име Джени? То би запяло също като другите, но когато отвори човката си не може да издаде дори звук, защото заобикалящия ни свят бил развален и лош.

Ами другите птичета, на тях това пречи ли им? Пеят ли пеят, въпреки че има войни, бизнес, мърсотия? А точно на Джени Рен това й пречи и не може да пропее?? Защо е така? Седях на пода, гледах малкото птиче, което си почиваше на моята масичка, без да обръща внимание на моите документи и техническа документация. Изведнъж разбрах какво ми липсва и защо често изпитвам чувството за неудовлетвореност.

Въпреки езиците, които знаех, работата, която вършех, живота, който водех, имах чувството за празнота. Трябваше веднага да изляза навън, вън от своя голям кабинет.

Взех птичето в ръка и излязох в коридора.

Джени

Очите ми разсеяно блуждаеха, вече скучаех, но се успокоих и свикнах с новата обстановка. Имах много време, така че размишлявах за живота си.

Имах съпруг, за когото приятелките ми завиждаха; беше хубавец, но вкъщи нямахме какво да си кажем. Празнотата запълвах с любовници, което никой не очакваше от мен, понякога дори аз се срамувах да си го призная. Вече забравих имената им или какво и защо сме правили. Беше ми безразлично, всъщност това не се случваше и толкова често, само няколко пъти в годината. Така исках да отмъстя на мъжа си, но вече не си спомням за какво. И зет ми пак е прав, той винаги е прав, моят зет, че трябва да си подобря паметта, за тази цел най-добро е судокуто, вика ми той. И ако сега ме вземат на тази работа, ще почна да решавам судоку, иначе сигурно ще ме уволнят.

По-късно разбрах, че любовниците например ми дават секс, но те и много ми вземат. Чувствата винаги са ми липсвали. Не ги получавах от никого, имаха ли те въобще такива? Никой от тях дори нямаше потребност да ми даде чувства.

Получавах и натрупвах студена мъжка вулгарност, докато самата аз не станах студена и отблъскваща. Превърнах се в женската алтернатива на мъжката вулгарност…

На вратата се появи мъж на средна възраст, добре облечен, с черни панталони и тъмнозелено сако с кафяво-черни райета, черни обувки, светлозелена риза и зелена вратовръзка, беше шармантен (шик, привлекателен). Имаше нещо в него, мъжа ми никога не би се облякъл така, него го виждах само по анцуг пред телевизора. Но в този човек нещо не беше наред, може би това, че ризата му беше мокра. Погледнах към крачолите му, отдолу целите бяха изцапани с кал. В ръката си държеше малко птиче, мокро, странно и уплашено, със счупено крило и червен перчем на главата.

Механично прекарах ръка през моите червени коси, които се подаваха изпод шнолата, и ги поприбрах. Мъжът забеляза моето движение и се усмихна. Имаше особени очи, които станаха весели, щом се усмихна. Погледна часовника си, каза нещо на Алис и отиде в съседното остъклено помещение, а след това в следващото. Всички ставаха, когато той минаваше оттам, аха, той е шефът. Но това птиче, с какво ли се занимава тази фирма, сигурно с продажба на птици? В обявата пише, че са маркетингова организация, сигурно правят анализ на пазара за внос и износ на птици и може би и с тяхното лекуване.

Ми това ще е супер!

Егон

Направо забравих за конкурса за втора секретарка. Разбира се, трябва да знае езици, да пише бързо на компютъра, да държи езика си зад зъбите и да не разпитва много с какво се занимаваме. Да е доволна, че работи в стъклената сграда, да е остроумна, винаги подготвена, да избягва любовните историйки в службата и да пасне в колектива, да се облича модерно, никога да не носи тези черни костюмчета, които плашат нашите азиатски или южноамерикански клиенти. Клиентът или човекът, който търси нашата помощ, не трябва да се чувства като в болница или в полицията.

Естествено всички кандидатки бяха в черни костюмчета. Това не ме впечатли, защото се повтаря всяка година. Чувам как техните майки и приятелки предната вечер им казват да си облекат строго костюмче, представям си, как мъжете или любовниците им през нощта ги любят, за да не са нервни сутринта на конкурса, и как в метрото си повтарят отговорите от наръчниците как се постига успех на интервюто. В началото ги изпитвам по езици, обикновено десет минути по всички езици, които биха ползвали в работата си с мен, след това правят тестове, после пак аз им давам диктовка на компютъра, накрая избираме една от кандидатките.

На следващия ден избраната захвърля черното костюмче, минава през личен състав и после се изплашва, че работата е много опасна, а мъжът й вкъщи я съветва да напусне. Но днес работа не се намира и накрая тя остава при нас, пише с два пръста и е доволна.

Не казвах на никого с какво се занимавам. Първо, това е тайна и бих нарушил своите правила, второ, никой не се интересува, нали всеки прави нещо. Затварях се в себе си, в работата си, не съм свикнал да се доверявам, разговарях само на безобидни теми. Сега бях доста притеснен, мислите ми разсеяни, отгоре на всичко този Пол и малкото птиче, което държах в ръката си и галех.

С периферното си зрение — несъзнателно, моята професия е нетрадиционна — забелязах, че колежките и секретарките се споглеждат, хилят се, но се правех, че не виждам нищо. Никол, пребледняла ме гледаше в очите, сигурно се е обаждала и на нейния Петър, че съм се побъркал. Аз не исках празни приказки, мислех само как да намеря ветеринар, какво яде това птиче и защо не пее. Минах по целия етаж, говорих с хората от моя тим, после пак се спрях при кандидатките — усещах техните вълнения. Веднага ги огледах, впечатли ме една от тях. Като всички и тя беше облечена в черен костюм и с шнола за коса, но гледаше птичето с такава нежност, при което оправяше тъмночервените си коси, че аз се поусмихнах. Стана ми мило. Погледнах птичето и видях, че има нещо като червена шапчица на главата. Наистина не ги разбирам тия птички. Разбирам от оръжия, света на парите, света на силата, света на мъжете.

Започнах да извиквам кандидатките по списъка и да отбелязвам степента на езиковата им подготовка.

Тя влезе осемнадесета поред, след поздравите я попитах за името.

— Джени, Джени Н., ми каза и аз онемях — песничката на Пол звучеше като музикален фон, той тихо пееше за Джени Рен. Тя не владееше езиците добре, не издържа. Гледах я в очите, срамуваше се, че знанията й са недостатъчни. Попитах я за името на президента на една южноамериканска държава, а тя дори не разбра въпроса ми, зададен на чужд език, но и името не знаеше. Срамуваше се, че не е чувала и тази песничка на Пол, на този дядо, както се изрази по-късно. Погледна към птичето и каза:

— Не знаете какво му е, нали? Притеснявате се и искате да му помогнете?

— Нали не сте фирма за маркетинг?

Джени и Егон

Влязох последна поред, дори мислех да се откажа.

— Джени, Джени Н., представих се аз.

— Бонд, Джеймс Бонд, отвърна ми той и двамата се засмяхме.

— Егон, Егон М., каза ми истината след това — нали бях видяла името му на вратата.

Не разбирах добре какво ме пита на чуждите езици, говореше много бързо. С него се чувствах в безопасност. Както никога досега в присъствието на мъж. Беше ми хубаво, спокойно и комфортно, имах чувството, че го познавам отнякъде. Попита ме дали зная тази песничка на Пол, за птичето, каза ми после. От друго поколение съм и точно Пол не е от моята кръвна група, но щом чух песента, тя ме заинтригува. „Like so many girls, Jenny Wren could sing“. Гледах малкото птиче, гледах Егон, втренчения му поглед и знаех, че иска да му помогне. Не знае как, но иска. Не знае защо, аз също не зная, но иска да му помогне и това бе най-важното.

Обичам природата, пролетта, разцъфналите дървета, хиацинтите, които миришат така хубаво, разноцветните лалета и люляка, особено люляка, и сред лилавите му цветове накацали птиченца — малки, с червена перушина, като това. Попитах го:

— Нали не сте маркетингова фирма?

— Не сме — изненадах се да чуя своя отговор.

Казах истината, за пръв път в живота си, и то на непознато момиче, което не издържа конкурса и можеше да ни издаде навсякъде.

— Не зная защо ви го казвам, никога и на никого не съм го казвал, но ние сме… — и говорех и обяснявах, с какво се занимаваме, къде пътувам, кому продавам оръжие и къде, просто й казах всичко. Ако сега имаше някой от секретна секция, отдавна да съм мъртъв продавач на оръжие. Тя ме гледаше, не беше обезпокоена. Беше интуитивна и бързо се ориентираше в обстановката, след което търсеше и намираше решение, погледна ме и се засмя. Усмивката й беше хубава, ако го беше направила по-рано, сигурно бих й разказал всичко и за любовниците си.

— Жената, с която разговаряхте преди малко нали не е вашата съпруга, а любовница?

Интересно ми беше да го наблюдавам, той се вкамени и трудно се контролираше.

— Как разбрахте? Никому не съм казвал и си мисля, че не се издавам така лесно.

Харесваше ми. През цялото време беше откровен с мен, в ръката си държеше малко птиче, което се стараеше да гали. Птичето не разбираше, но това му харесваше. Взех го, малко му подухах крилцето, пипнах перчемчето му, пъхнах малкия си пръст в човчицата, а то стръвно ме клъвна. Казах:

— Това птиче никога няма да пее. Както казва Пол, само ако света се оправи. Светът никога няма да се оправи, знам това, и на мен също не ми харесва.

… И тя започна да ми разказва живота си. Как се омъжила рано, как веднага имали деца и как не успяла да завърши образованието си, как се обичали, как й завиждали за съпруга, как…

… И му разказах как той ми изневери за пръв път, как после и аз му изневерих, как след това си изневерявахме взаимно, а пък заедно си изневерявахме с други двойки и как вече не знаех къде съм и коя съм…

… И тя ми каза, че има любовник, и още един и друг, че много пъти дори не знае какво, с кого и кога и защо прави това. Видях как цялата се разтрепери, докато ми разказваше, каза ми, че нощем не може да спи, защото не знае какво ще прави като се събуди на следващата сутрин…

… И му разказах неща, който не съм казвала на никого; как вкъщи и навсякъде се усмихвам, но в себе си съм нервна, за лошия съвет на майка ми за костюма и как обичам сестра си, която ме криеше от съпруга ми, когато бях с поредния си любовник…

… И че тя обожава сина си, иска да е с него, сина й също има нужда от нея, а когато се отчуждили със съпруга си, тя започнала да сърфира из нета, в разни сайтове за запознанства, за безкрайните чатове с мъже, после за срещите с непознати хора, после за изследванията, дали не се е заразила с нещо, и всичко това ми разказваше с такава невинна красива усмивка, че аз много пъти трябваше да се пощипвам дали не сънувам, че тя държи в ръка птичето и ми разказва абсолютно всичко за себе си…

… И му разказах и за съпруга си, как случайно попаднах на него в сайт за запознанства, писахме си два месеца, той ми пишеше, че е мускулест блондин, аз пък, че съм едрогърда брюнетка, изоставена от мъжа си, и как, когато се зърнахме на камерите, които бяхме пуснали за пръв път, той — в нашата спалня, а аз — в кухнята, отвратени от себе си излязохме и се сблъскахме в коридора, където го видях: той — отвратителен, чернокос, а пък аз червенокоса, с кръгове под очите. Защото тогава не спях по цели нощи, пиех и се напивах и не знаех какво по-нататък… Защото живеех с него, но бях сама… Защото не знаех коя съм… Защото по това време имах и любовник, който ме използваше само за секс, пък аз си внушавах, че използвам аз него… Защото стигнах дъното… Дъното на пропастта и по-надолу нямаше накъде да отида…

… И тя ми разказваше за съпруга си, как изобщо не общуват, как всеки живее собствен живот и как в леглото рядко са заедно, дори въобще, как няма смисъл.

— Защо правиш така, защо се отчуждаваш, защо любовници, защо с други двойки? Не е ли това душевна инсуфициенция?

— А ти защо правиш така? За какво са тези оръжия? Защо убиваш? Какво означава инсуфициенция? Аха, недостатъчност, ами какво ще кажеш за твоята работа? Това не е ли също инсуфи… Как беше?

Засмяхме се.

— Виж какво? — Оставих официалностите. Сякаш я познавах от рождението си, сякаш заедно сме тичали по двора и сме учили английски в основното училище.

— Аз те виждам по различен начин, не така както се описа сама.

— Но ти изобщо не ме познаваш, аз съм объркана и фактически няма за какво да говорим, зарежи ме. Само исках да ти разкажа за живота си. Светът е идиотски и никакво пеене на птички няма да се състои. Дай ми птичето, аз мога да се грижа за него. То никога няма да пее, защото е от такъв вид, Пол не ги разбира тези работи. Ти си го намерил в калта, но когато крилото му оздравее и отново полети, ще видиш, че пак ще падне в калта, това е неговият свят. Попадне ли веднъж в калта, ще падне пак, такива са законите на природата.

— Но аз ще извадя теб от калта, ще видиш. Ще те науча да пееш, щом птичето не може. Ще махнем заедно слоевете, така както се бели глава лук, люспа след люспа, и един хубав ден, когато станеш каквато си била в началото на живота си, ще почнеш да пееш. Пол е написал тази песен всъщност за теб, Джени Н. От дъното можеш да се отблъснеш само нагоре, да опитаме заедно, ако искаш.

— Когато се бели лук, много се плаче — делово и поетично отбеляза тя.

Отново се засмяхме. С изненада установих, че през цялото време докато разговаряхме и седяхме на пода, а гърбовете ни бяха опрени на радиатора, тя в едната си ръка държеше птичето, а другата й ръка държах аз. Егон, който след час отлиташе някъде в Африка да продава оръжие за милиони. Целунах я по челото, тя потърси моите устни и нежно ги целуна. Каза ми:

— Досега никому не съм се доверявала така, с теб се чувствам прекрасно.

За пръв път в живота ми, някой ме слушаше, мислех си аз.

Тя беше красива. С очи на незабравка, кафяво-червени коси, фина кожа и хубава, чистосърдечна, нежна усмивка, обезоръжаваща.

А аз сега излитах, за да въоръжавам негрите някъде в пустинята. Но преди това получих и първия есемес:

„БРАТКО, С ТЕБ СЪМ, ДРЪЖ СЕ И ВНИМАВАЙ ТАМ ДА НЕ ТЕ ИЗЯДАТ ☺, ОБИЧАМ ТЕ, ПИШИ МИ. ТВОЯ ДЖЕНИ“.

Никол

Погледнах набързо към новите кандидатки за секретарки на Егон. Конкурсът се провеждаше всяка година и всеки път наблюдавах кандидатките и търсех евентуалната си конкуренция. Не се страхувах, че Егон ще е много активен в желанието да си намери нова любовница, тъй като бе прекалено зает с работата си и нито имаше енергия, нито нужда да си търси любовница. Той беше професионалист, шеф и не можеше да си позволи това. Страхувах се обаче от секретарка, която ще тръгне да го сваля. Затова на теста при мен успех постигаше тази, която нямаше шанс при Егон или тази, която наистина бе много образована, дискретна и тиха, като Алис, например. Много пъти съм си мислела, че тя знае за нас с Егон, но никога не го е казвала. Никога ли? Не знам.

Кандидатките естествено бяха облечени в строгите черни костюмчета, които виждаме на конкурсите всяка година. Разгледах ги, днес всички бяха почти еднакви. Косите с шнола, черни чанти и костюмчета с бяла блузка. Направи ми впечатление една чернокоска, за която вече знам, че при мен няма да мине. Имаше по-хубави гърди от моите, едни наперени, дръзки, предизвикателни. А моите не са за изхвърляне, не са като на връстничките ми — с гърди набожни, които са паднали до колената, а спортни, които подскачат сами, не и като „настръхналите от студ“ на Марта — тя вместо гърди има само настръхнали зърна, защото с годините гърдите й се смалиха съвсем. Какво ли ги прави Егон, не знам. Моите — бяха си тамън, ама точно. Хубави. Но не така хубави като на тази, чернокосата, затова ще я скъсам със сигурност. Забелязах и една ефектна блондинка, но тя сигурно не знае езици, и май това е всичко, друга конкуренция не виждам. Егон днес пътува за пустинята, което означава, че той няма време и решението ще вземам аз.

Ето той идва с последната кандидатка, тази с червените коси, тя няма шанс, сигурно не знае езици. Забелязах, че върви след него, нещо необичайно в нашата фирма, където дамите вървят пред мъжа. В ръката си тя държи измокреното птиче, и слава богу, защото вече си мислех, че Егон ще го отнесе на чернокожите. Но какво става? Той я прегръща и целува? Днес Егон съвсем се е побъркал, най-напред това птиче, сега целувки в службата, дали тя не е негова роднина?

— Запознай се със сестра ми, Джени — каза той.

— Здрасти Джени, аз съм Никол — въздъхнах с облекчение. Чакай сега, ама той е едно дете и цял живот си мечтаеше за сестра, да не би майка му, преподавател във ВУЗ, да е направила нещо с някой студент? Тази сестра е по-млада, с червени коси, хм. Добре поне, че взе онова птиче, но сега няма да го мисля повече, оставям за после, не ми пука. Главното е, че тя си тръгва, него друг път ще го разпитвам, сега е важно да не забрави нещо — документация, листа, макети, фактури, лаптопа, моливи — той е страшно разсеян, веднъж бе на съвещание без писалка, но нали е умен, запомнил всичко и на следващия ден се изказа по памет, и даже постигна по-висока цена.

— Какво ти става днес, какво правеше с онова птиче?

— Нищо особено, исках само да го науча да пее — отвърна ми той.

— Откога разбираш от тези неща? Вкъщи имам специалист, но дори той не ги спасява, не ги учи да пеят, а ти защо ще го учиш да пее? Ти, който пътуваш днес за пустинята, където на нищо неподозиращите местни птици и камили и негърчета ще занесеш оръжия за няколко милиона? Та нали тези твои оръжия ще убият хиляди птичета, хиляди негри, и точно ти ще учиш това птиче да пее?

— Разбира се, че не, сестра ми казва, че това птиче не може да пее и каквото и да правя отново ще падне в калта. Не умее да пее, защото света не му позволява, за това пее в песента си Пол.

— Ти откога имаш сестра? — попитах хладно аз.

— От днес — отвърна сериозно той и май не се майтапеше. Сигурно е преуморен от работа.

— Желая ти лек път и да не объркаш основните страни в конфликта, за да не изпаднем в неловко състояние.

— Слушай Никол, понякога си мисля, че в глобален мащаб върша работата си честно и добре, изпълнявам своята мисия. Но на местно ниво, в микросвета? Там е това птиче, което не умее да лети, не умее да пее, що за живот е това? И защо да не направим света по-добър, като научим птичето да лети и да пее? Какво от това, че ти Никол, правиш успешни продажби, че повишаваш стандарта в нашата страна, че регулираш валутните курсове на борсата, какво от това, след като сина ти Петър се провали в живота? Кой ще се грижи за него? Защо ти не го опази? Твоят микросвят е повреден, ти също никога няма да пееш, какво от това, че според нашите началници участваш в подобряването на света?

— Не аз съм виновна, че със сина ми стана така, а съпруга ми Петър. Не помогна на любимия глупав папагал на сина си и той стана наркоман. Напук на баща си. Протестът на синчето в пубертета, който го превърна в непоправим наркоман.

— Къде е той?

— Дори не знам, в комуна, не съм ходила; не зная как е, какво яде, какво пие, какво прави. Знам само, че трябва да работя много, за да плащам скъпата метадонова програма, абстинентното лечение, защото той трябва да извърви своя път. Микросвят, макросвят, всичко рухна заради един папагал, заради глупавата птица, която Петър домъкна някъде от Африка.

— Заради вас, не заради папагала. Синът ви не е искал да бъде като вас.

— Ти мен ме познаваш, но мъжа ми не, а той беше чувствителен човек, обичаше хората и много им помагаше. Такъв беше, но после се промени.

— Аз не съм се променял. Като млад много помагах на хората, на всеки човек, а след дълги години учене започнах „да помагам на човечеството“ по всички правила. Всъщност оръжията, които продавам, са за отбрана, а печалбата отива в държавната хазна, така помагам на страната. Помагам с разум, със своите познания. Но на отделния човек вече не помагах. Сега обаче реших да помогна, по човешки, със сърце, така, както трябваше да правя цял живот.

— И как? — запитах аз.

— С любов — отвърна той, и с това ме убеди, че е преуморен или сигурно вече е изпуснал нещата от контрол.

Дани

Винаги съм казвал, на жена ми и на приятелите — цял живот мога да ям само леща, все ми е едно. Важното е да има изкуство или филм и някакво раздвижване на интелекта. А иначе съм известен гастроном. С удоволствие опитвам различни специалитети. С жена ми или в компания с удоволствие посещаваме някои любими или новооткрити ресторанти, и там менюто се превръща в моята любима книга. Цяла нощ хапваме специалитети и се забавляваме. Притежавам изтънчен вкус, вечерята е истински концерт за зъби, език и небце. Най-голямата ми радост обаче е филмът, който нося в главата си, особено магията по неговото създаване, магията на творчеството.

Това прекрасно чувство не може да се опише с думи. Когато не се страхувам от белия лист, когато пренеса върху него мислите си, когато творбата ме води напред и аз си припомням, измислям, спекулирам и при това се смея, плача, крещя, тогава мога по цели дни да не излизам навън, нищо да не ям, с никого да не разговарям, да бъда сам.

Не допускам никого до това свое състояние и понеже умея да готвя само леща, си сварявам една. Разбира се, това е лещата на гастронома, никой не може да прави такава. Разкрих рецептата на жена си няколко пъти, но тя така и не успя да направи леща като моята. Първо трябва да сложите лука, след това сварявате лещата, но да не бъде съвсем разварена, после слагате червен пипер и… Но какво правя, за бога, нали нямаше да издавам патента си, това просто е моята леща, и когато творя, си я хапвам, сам. Обичам да я приготвям в промишлени количества, тенджерата е на масата, аз пиша и рисувам и играя на ужким и едновременно с това ям своята специална леща. Никого не пускам в света на творческия си процес, в работилницата си за идеи, в моята фабрика за творчество, там пуснах само Петър, Петър Велики.

Той вече беше на твърди наркотици, вече година или две беше преминал от марихуана на твърда дрога. Не знаех как да се справя, прочетох много по този въпрос в интернет, и в книгите, и реших да го допусна в моя свят.

Нямаше къде да спи, май се боеше да си отиде вкъщи, и аз го поканих в моето ателие. Тъкмо измислях сценарий за една реклама, беше ми безинтересно, но нали от нещо трябва да се живее. Рекламите ги пиша през деня, това е бизнес, а в нощите създавам своите сценарии, които сигурно никой никога няма да заснеме, но аз се забавлявах. Петър само се оглеждаше и се усмихваше със своята възпитана и леко виновна усмивка, беше в началото на безнадеждния си път към дрогата, така че засега беше добре. Обяснявах му как се пише сценарий, как се пишат бележки под черта, след това и за книгата на режисьора, как да скрива завръзката и да си играе с търпението и любопитството на зрителя. Петър ме слушаше с интерес. После му дадох списания, книги, цялата литература, с която разполагах с едничката идея поне за малко да забрави за наркотиците. Не беше много гладен, но като опита моята леща, изяде всичко, облиза се и каза:

— Това е бомба, вкъщи такава не съм ял, как се прави? Сам ли я приготвяш?

Изненада ме много, у тях имаха прислужнички, които готвеха или вземаха готова храна, а той хареса моята леща. Казах му рецептата. Тайната рецепта. На следващия ден я сготви той, не беше както трябва, но аз го похвалих. Цел месец след това той готвеше леща, но вкусна, вече я приготвяше по-добре от мен, и заедно с това премина обучение в моя университет — последователно му предавах цялата специална подготовка, която можеше да получи в най-добрите училища, предадох му всичките си знания, своето разбиране за изкуство, своя опит. Знам, че най-важното е да се прави нещо, по цели дни, така животът има смисъл, така човек не изпада в бездействие. В по-късното бездействие на Петър.

Това беше особен период, в който му помагах да намери себе си, да се откаже от наркотиците, но му помагах и да си намери малки количества дрога, защото признаците на абстиненцията бяха страшни. Много пъти го виждах как е вперил празен поглед в една точка или как трепери от студ пред вратата на ателието ми. Но забелязах, че добре напредва в овладяването на занаята. Притежаваше ясна филмова мисъл, и при разговорите ни, когато си фантазирахме или развивахме сценария и възможните решения, често той бе по-изобретателния, по-бързо реагиращия от мен. Когато главата му беше чиста.

Един ден, усетих, че Петър е чист, седнахме пред камината, под часовника на моя дядо. Сипах си от любимото вино, напалих камината и му казах:

— Искаш ли да чуеш една невероятна история? Запомни я, че може някога да ти потрябва.

Моят дядо беше резбар, обичаше своя занаят. Когато изрязваше нещо, обикновено си подсвиркаше арии от опери, Риголето и Спарафучиле. Със сълзи на очи пееше „Смей се палячо“ или „Севилския бръснар“. Всички в квартала го обичаха и всеки го познаваше. Измайстори красиви шахматни фигури и голяма кутия за шах, и понеже беше добър шахматист, научи всички съседски деца да играят шах. Много пъти губеше нарочно, за да не се откажат те, а когато станаха добри и започнаха да го побеждават, смешно се ядосваше. Веднъж, когато играел шах с деца от улицата, го арестували — била Втората световна война, дядо беше евреин. Затворили го в едно помещение с други хора, които също чакали да ги отведат в концентрационния лагер Освиенцим. През цялото време дядо мислел как да спаси дървения шах, произведението на живота си. И когато в това помещение влезнал случайно сина на стопаните на къщата, където били затворени, той го помолил да скрие шаха. Дядо искал да остави спомен от себе си. Момчето му обещало, а дядо му подарил единственото, което имал — джобен часовник с инициалите Н.Б.

Война, почти никакво снабдяване с храни, така че за ядене имало само картофена супа или парче хляб, а за празниците леща, ако намериш. Когато чистел лещата, моя дядо винаги казвал:

— Ние сме като тази леща, много сме, всички отиваме нанякъде, но всяко зърно, всяко зрънце има своята форма, почти същата, но различна, и въпреки това всяко зрънце е много важно.

Една нощ чули тропот на обувки и вик, дядо си помислил, че идват за тях. Светнала лампата и в помещението влетяла стопанката, крещяла и сочела нагоре. Малкият й двумесечен син се задавил с нещо и почти не дишал.

Дядо бързо изтичал на горния етаж, взел детето на ръце, изнесъл го навън, обърнал го с краката нагоре, друснал го и от него изпаднало зрънце от леща. Когато най-после чули плача на детето, той доволно и радостно се огледал наоколо.

Дошъл военен патрул — никой нямал право да излиза от къщата. Претърсили целия дом и взели шаха на дядо, произведението на живота му.

Но дядо бил щастлив — нали спасил един човешки живот.

Сутринта отново се чул тропот на обувки, шум и вик. Дядо и другите от стаята станали, мълчаливо се прегърнали и започнали да се обличат. Изведнъж вратата се отворила, влязла разплаканата стопанка и се разкрещяла от щастие:

— Има Бог, Бог съществува, няма значение чий е този Бог, ваш, наш, но съществува. Отмениха заминаването, няма да пътувате за Освиенцим!

Било девети март, транспортът на смъртта не потеглил.

Година по-късно дядо живеел някъде под наем. Новата власт му взела всичко, жилище, магазин, изсушения дървен материал и резбарските инструменти. Нямал нито материал, нито с какво да го обработва. На девети март вратата внезапно се отворила и влязъл големия син на стопанката. Той носел голяма кутия.

Отворил я, вътре бил красиво резбования часовник на дядо, същия, който сега виси над камината. Дядо мълчаливо прегърнал момчето, а то извадило джобен часовник с инициалите Н.Б. и по него настроило стенния часовник.

Скоро след това дядо почина. Баща ми редовно навиваше часовника, почистваше го и се грижеше за него. Часовникът изоставаше, но звънеше, имаше свой специален режим.

Баща ми никога не премести стрелките на часовника, за да го свери, важното беше да звъни. Казваше ми:

— Ако часовника не звъни, все едно не съм жив. Да ми напомня за времето, когато хората се жертваха един за друг, когато не бяха чак толкова образовани, но се обичаха истински.

— Този часовник — казваше баща ми — изостава с два-три часа и най-малко с петдесет години.

После, когато той лежеше болен, часовника навивах аз, аз, който също съм роден на девети март. Синът, който обичаше баща си, но и много работеше и невинаги успяваше да го навести, за да навива часовника всеки ден. И в същия ден, когато часовникът за пръв път не звъня, защото не успях да го навия навреме, баща ми почина.

Спокойно и с глава обърната към часовника.

Тази история носех непрекъснато в главата си. Тя беше твърде лична за мен и не съм я разказвал на никого, освен на Петър Велики.

Бях напълно съсипан, когато той открадна часовника и го продаде.

Все едно че ме уби.

Петър Велики

Не обичам това име, моето. Първо, защото е като на баща ми, и второ — това Велики ме унижава, струва ми се, че ми се присмиват.

Когато бях малък, в основното училище, си казвах — имам най-добрия татко. С мама се виждахме у дома рядко, тя винаги много работеше. Затова баща ми ме прибираше, после играехме тенис или футбол или само се разхождахме и той ми купуваше сладолед. Не беше добре обаче, ако срещнех познат от училище. Никой не излизаше навън с родителите си, затова аз се правех, че се разхождам сам, но въпреки това на следващия ден ми се присмиваха, че съм разглезен. Бях чувствителен, затворен в себе си, но с баща ми общувах с радост. Знаех, че помага на болните животинчета. Гордеех се с него. Той ме обичаше, аз него също. Навремето.

Сега съм в комуна. На абстиненция съм. Не се боцкам, то и няма какво и къде. За всеки от нас се грижи по един бивш наркоман, преминал по нашия път и вече излекуван. Сутрин и вечер се молим, пеем. После работим в краварника, грижим се за добитъка. Догодина, ако съм тук, ще имам един свободен ден седмично, ако спазвам абстиненцията и съм добър. Тук ни мислят само доброто. Знам, че мама плаща всичко, познавам и много хора, които нямат пари. Но се боцкат. Пари за наркотици намират или крадат.

Често се връщам в спомените. Най-много за чичо Дани. Разочаровах го. Той беше наивен, но ме обичаше. Дори не знам защо го направих, защо му откраднах стенния часовник. Но тогава имах нужда от пари и не съзнавах какво правя, както и той не знае, какво е да не си вземеш дозата навреме. Не знае това. Трябваше да ме убие, така щеше да е по-добре. Малко си спомням вече, коефициента ми на интелигентност е паднал, на нивото на шести клас съм. Не е паднал, знам, че не.

Помня обаче защо станах наркоман. Не обичам родителите си, те ме разочароваха. Мама убива хора като им продава оръжие — по цели дни, седмици, месеци, година след година. За тази цел е учила в няколко училища. Училища как се убиват хора. Баща ми някога ми подари папагали. Аз се грижех за тях.

Когато единият умираше, баща ми непрекъснато го снимаше, остави го да умре и го снимаше. Тази серия от снимки му донесе награда, с която той се гордееше. За мен обаче това беше краят. Не искам да съм като него. И тогава не исках, никога, и започнах да се боцкам. Сега ми е лошо. Сигурно е от метадона, дават ми го по програма, заместител на наркотика. Не искам, Ева, сестра ми, да е като мен. По-добре да не ме вижда сега, да си остане с детските спомени, когато я дърпах за косите или когато заради нея се биех с момчетата от улицата, за да я защитя.

Тая глава много боли.

Ева

Гледах го как спи. Спеше дълго, понякога проспиваше цели дни. Нямаше понятие кой ден е днес, мислеше си, че всеки ден прави едно и също, но не знаеше, че е проспал например понеделник и вторник. В сряда ставаше, издържаше ден-два и пак спеше.

Когато се случи това с Петър, не спах цяла нощ, не знаех какво да правя. За него непрекъснато се грижеше чичо Дани, а когато се разочарова от него, му намери тази комуна. Татко много обичаше Петър, но после се отчуждиха. Брат ми не разговаряше много с мен, но винаги ме защитаваше, пред нашите, когато трябваше да ходя на пиано и не ми се искаше или когато ме караха да ходя на гимнастика, а не ми се искаше, защото си мислех, че съм дебела. Защитаваше ме от момчетата на двора, с които се биехме на живот и смърт. Моят ангел пазител беше моето братче. Обичах го, мечтаех си да имам такова момче. Някога, някъде.

Винаги и сега също, съм била по-скоро тиха, и в своя шестнадесетгодишен живот досега не съм извършила нищо запомнящо се. С родителите си се разбирах добре, и как иначе, като почти не ги виждах. Мама не се задържаше у дома, много работеше. Имахме бавачки, но с тях не общувах много. Исках да общувам с мама, липсваше ми.

Когато пораснах, мислех, че двете ще си говорим като възрастни жени. Започнах да си измислям — че имам приятел, с когото ходя сериозно и не зная какво да правя, ако се случи нещо, как да се държа, как да не го отблъсна, и разни женски работи. Исках да бъда жена, може и не като мама, но жена. Тя ми даде цяла камара книги за четене, но никога не седнахме заедно да си поговорим или да ми сподели своя опит. Тогава започнах да спекулирам, често по цели дни: дали би се грижила за моето дете, ако имам такова и би ли напуснала работата си, как се преоблича детето, как се кърми. Дали би ходила на разходка с детето вместо мен, дали би останала вкъщи с него няколко години, за да не ходи на детски ясли. Виждах сълзи в очите й, сигурно вземаше нещата насериозно, но с ужас. Това беше моят пубертетски бунт, единственото нещо, което съм правила у дома напук.

По това време брат ми сигурно е започвал или може би вече е взимал наркотици, не знам. Понякога, връщаше се през нощта, покриваше ме със завивката, погалваше ме, а аз се преструвах, че спя, след това излизаше на балкона и дълго стоеше там. После разбрах, че седи на перилата с провесени навън крака, а ние живеехме на петия етаж. С татко не говореше, не знаех защо. Татко тежко понасяше това, но само в началото, после престана да му обръща внимание и продължи да се занимава с работата си, дори не знам точно какво работеше.

Живеем в престижен квартал, луксозен. Мисля, че нашите печелят добре и ние имаме добър стандарт. Никога обаче не сме обядвали заедно, да си кажем какво ново, как живеем, как се чувстваме. Това ми липсваше, но в нашето семейство нямахме такъв обичай. Така правеше чичо Дани. Често ни канеше в ателието си, мен и брат ми. С жена си, леля Беатрис, ни приготвяха неделен обяд, който понякога продължаваше до полунощ. Те бяха много забавни и мили хора, и двамата. Разказваха ни историйки от младежките си години, смееха се, прегръщаха се, караха ни да споделяме нашите проблеми, за училището, за родителите, за учителите, които не ни учат на нищо, как ние сме в училище заради тях, а не те заради нас. И двамата работеха във филмовата индустрия и се обичаха и се обичат много. Беатрис сега е в депресия, тежко понесе неуспешната битка на чичо Дани с наркотиците на Петър. Казват, че някой я е ударил, затова сега лежи в болница, така че чичо е сам.

Разбрах, че брат ми откраднал стенния часовник, който висеше над камината. Реших да го върна. Намерих базара, където брат ми е заложил часовника, цената беше висока. Продавачът не се съгласяваше на отстъпка, трябваше да взема голяма сума назаем. Откупих часовника, опаковах го в една кутия и го изпратих на чичо. Гордеех се със себе си, това беше първото нещо, което направих сама и от сърце в живота си.

На другия ден напуснах училище. Заминах с влака при брат ми в комуната. Ще работя там, доброволно и безплатно, а комуната ще изплаща моя заем. Искам да помогна на брат си и на хората като него, наркоманите. Директорът мълчаливо ме прие, погледна зениците ми — дали не са разширени, дали не се боцкам — подаде ми ръка и каза:

— Добре дошла при нас. Поемаш по дълъг, но правилен път, няма да ти е лесно. Ела да видиш Петър!

В комуната съм от година и отстрани следя състоянието му. Не забелязвам да се е подобрило много, но той е напълнял и е спокоен. Спи по много. Аз работя там, където има нужда от мен, в администрацията или другаде или се грижа за новите случаи. Не искам Петър да знае, че съм тук при него. Нашите също не знаят, те си мислят, че уча в друг град. Така им писах в писмото, че отивам в друго училище, че в моето не ми харесва, че получавам стипендия и че се оправям сама, че ще им се обадя и че ще си дойда през ваканцията. Пиша им всяка седмица какво ново в училище.

А това е друго училище. Училище на живота.

Петър

Срещнах първата си съпруга, Рената. Беше в инвалидна количка. Нищо не е останало от онази моя красива и предизвикателна жена. Остаряла. Вътрешно. И парализирана външно. Цял живот е имала проблеми със ставите. Постоянно се оплакваше, после й откриха прогресивен артрит и след поредното неуспешно лечение остана на инвалидна количка.

Сигурно е от начина й на живот. Откакто я познавам, винаги е имала много партньори, повечето случайни. Не промени начина си на говорене. Леко вулгарен. Понякога и повече. Симпатично весела, със специално чувство за хумор.

Как изобщо съм живял с тази жена? По онова време бях обхванат от съчувствие, емпатия и желание да помагам на всеки. Исках да помогна и на нея, накрая разбрах, че това е излишно. Мястото й беше там, сред своите. Ние бяхме твърде различни. Познавах нейната среда и не се чувствах добре там. Не знаех правилата в тази среда. Излязох от нея сам, гнусеше ме. Разбира се, това не беше добре за Рената, която пак пропадна и завърши зле — на инвалидна количка, победена от своя живот. Избягах от нея, от нашите приятелки, от нейните колежки. Избягах от себе си, превърнах се в наблюдател.

Наблюдател на съдби.

За съжаление това се отрази и на семейството ми. Вече не давах нищо от себе си. Дори на Никол, с която правех двеминутен Мой Секс, егоистичен, без усилие, студен, а и защо не? Пазех се.

С дъщеря си не общувах много, не разбирах женския й свят, ревнувах бъдещите й познати и затова по-добре си мълчах. Със сина си винаги съм бил приятел. Но след като той стана наркоман престанах да общувам и с него. Напълно. Струваше ми много усилия, правех се на строг, но дълбоко в себе си бях същия. Същият както преди, прекалено чувствителен. Само черупката ми, както казваше Дани, моята черупка беше много твърда. Като на костенурките карета-карета. Непробиваема за чувства.

Когато разбрах, че и дъщеря ми Ева е в комуната, за да помогне на Петър, малко си поплаках, сам, в тоалетната, да не ме види Никол.

Човекът има сто лица, най-малко сто. Едно от тях беше моето лице на безчувствен ловец на кадри. Само че по този начин аз се пазех, криех своята уязвимост. Веднага щом разбрах, че дъщеря ми е в комуната, за да помогне на сина ми, телефонирах на директора и преведох по сметката им немалка сума. Помолих го, да наглежда дъщеря ми, тя е непълнолетна. На Никол не казах нищо.

Докато живеех заедно с децата, не им обръщах много внимание. Понякога даже не знаех дали са вкъщи. Когато Петър порасна, нещо се скъса. Малкото къдраво русокосо момче, винаги в настроение и общително, се превърна в затворен мълчалив чувствителен мъж, чиито мисли понякога бяха твърде близки до тези на детето.

Интересно нещо е човекът: как има потребност да ражда, да възпитава, да дава всичко от себе си на децата, да се ядосва с тях, да са му дошли до гуша, да не им обръща внимание или прекалено да се грижи за тях. Когато децата му са малки, той иска да е сам, да си прави своите неща, хобита или само да си чете. Но дойде ли момента и децата си отидат, настъпва огромна самота. Тишина.

Чуваш само своите стъпки в жилището с мраморен под. Чудовищен мавзолей, в него собствената ти мумия. Чувствам се като препарирана птица, сокол без крила.

У дома беше празно.

Една събота излязох с Рената на чашка.

Рената

Бе тая, докторката, май излезе права, нали. Майтапът беше дотук, аз съм в инвалидна количка.

Била съм много промискуитетна, разбираш ли. Че как иначе, нали т’ва ми е работата, бе? С презерватив или не, сега е се тая, бързо се развива болестта, не ми е много по-гот, нали си чат. Да, вече не съм тая, която бех, нек’ва бактерия или вирус ме гепиха, нашия вирус, на промискуитетните, папилом, хламидии или к’во, май по ставите ми са заседнали.

Понякога болките наистина са силни. Пак ходих при оная, докторката, извиних й се, а тя вика — тука сме, за да ви лекуваме. Тя ми говори на вие, нали си чат, като в оня тъп виц, дето веднъж заека срещнал видрата и й казал — здрасти тидро, и така ден след ден — здрасти тидро. Видрата се ядосала и му вика — що ми казваш тидро, аз съм видра, нали? А заека й вика — с курвите не говоря на вие, хи-хи-хи. Една приятелка го каза, от Рентклуба.

Не се оплаквам, нали сме живи? Вече не ходя в клуба, и как ли да ходя, кат’ не мога да ходя. С тая количка не мога да влезна там, пък и никой не ме иска. Аз обаче съм печена — направих виртуален клуб в нета. И без т’ва по цели нощи съм пред компютъра, побъркана съм на тая тема, а и к’во друго да правя? И щото съм там денонощно се сетих да създам клуба, клуб на феновете на Рената, или Рентклуб, дето да си вземеш Рената за колкото си щеш време, но пред камерата, не истинската Рената. И аз правя пред камерата к’вото си искаш, или пък си говорим, кат’ в истинския клуб. Аз ти давам съвети, как да се държиш с децата, или в службата, как да внимаваш за здравето си, ако любовницата, например има нещо, пък ти не щеш да го лепнеш на жена си. Аз съм виртуалната докторка, любовница, майка. Имам много приятели, приятелки, добри хорица, които наричам моята глутница. Те са много и много сме преживели заедно. Истински никога не сме се виждали. Пред камерата е екстра, правя го, все едно е въпрос на живот и смърт, приятели или не, после като ми платят, всичко е точно. Съветвам и забавлявам всекиго.

В началото беше безплатно, сега цакат, щот’ лекарствата ми са пачка пари. Тре’а да се живее, пък аз съм само една жена, нали си чат? В инвалидна количка, как се печели? Най-тежко е през нощта, когато съм сама, и всичко ме боли, целия човек ме боли, боли и няма на кого да се оплачеш. Тогава отивам в моя си клуб на компютъра и веднага намирам някого, оплакваме си се взаимно, даваме си съвети, аз му казвам как ме болят ставите, той ми споделя, че жена му му изневерява с приятеля от детството или че вкъщи не му стига секса и аз, ако имам желание, го правя с него пред камерата и за без пари, но не със всеки, стига бе, тре’а с нещо и да ми хареса.

Тъй като съм си печена, взех и няколко приятелки от клуба. Няколко нещастнички, които седят и чакат цяла нощ, „Б“ групата от клуба. Не са чак такива красавици, нали си чат, то ако бяха, щяха да имат клиенти в клуба, а не да идват при мен. Доволна съм, аз съм техен мениджър, а не сутеньор. На камерката те изглеждат секси, щото камерката лъже. Но тре’а да са гримирани, красиви, научих се от една стилистка, как се прави т’ва, за да си добре, нали? Т’ва е класа, върха, уоу и уау заедно, аз съм професионал, нали си чат? Ако клиента си хареса някоя, те се усамотяват някъде в нета, понякога и с повече клиенти, а аз инкасирам, първо от мойта калинка, която ги е гепила, а после и от бръмбарчетата, които са се гепили. Та т’ва е, тоя нет, в него има бъдеще, не тре’а да ходя на магистралата.

Имам си сутеньор, виртуален, давам му част от т’ва, дето изкарам, почти половината, за мен остава другата половина. Един път на тоя, сутеньора, виртуалния, не му дадох точната сума, нали си чат, мислех си, няма да ме гепи, щото съм в бизнеса от години и още тогава лъжех колко изкарвам. Тогава му виках на оня, сутеньора:

— Ти откъде знаеш, да не си ми светил, бе? Бях с един, който после не ми плати, а пък другият беше пиян и не му стана, защото смениха зимното часово време с лятното, и трябваше да му стане след един час, хи-хи-хи. Така че, идвай с мене, когато съм с клиенти, за да видиш, че не лъжа.

И така криех част от парите, тогава. Ама сега? На компютрите т’ва не става, всичко се вижда. Само един път пробвах номера, че съм избачкала по-малко, и виж ми сега носа. Счупи ми го, оня, сутеньора, ама не виртуално, а истински ми дойде у нас, още на другия ден и ми разби мутрата. Оттогава внимавам, половината ми стига и съм доволна.

Неотдавна, преди няколко месеца срещнах Петър, оня, моя бившия. Направо падна кат’ ме видя в количката. Покани ме на чашка. Говорихме си, поплакахме, посмяхме се, а кат’ се сетихме за оня, моряка, му казвам:

— Тоя ме зарази, тоя татуиран мощен дебил. Зарази ме. Сега съм с болни стави.

Петър ме слушаше внимателно, цялото време мълчеше, изглеждаше добре, малко поостарял, очите му бяха тъжни.

— Ренато, дай ми паролата на Рентклуба. Сега съм самичък, децата си отидоха. В комуна за наркомани. Никол си отиде, отдавна, веднага след сватбата, беше вече другаде. Искам да съм част от твоята глутница.

Паролата е Ренатавир, вир като виртуален. Или като вирус? Не знам, но елате всички.

Т’ва е, ти ела също, айде, споко. Аре, чао, чаф. Чус бус.

Петър

Станах член на Рентклуб, един от глутницата на Рената. Исках да си почина след дългите години снимане в пустинята и навсякъде по света, и когато бях сам вкъщи имах нужда да си побъбря с някого. Преди никога не съм чувствал такава потребност. Запознах се с приятелите и приятелките на Рената — Мерси, Марси, Марко, Бубо, Биби, Джеси, Шена, Лола, всеки или всяка имаше свое име, измислено, заради клиентелата на нета или истинско. В началото ме интересуваха чисто професионално, не толкова от човешка гледна точка.

Платих членският внос и след това дълго гледах всяка една камерка, която показваше това, което си поръчвах. Приличаха ми на моите герои, птиците от снимките, които правих толкова години. Но сега не беше нужно да ходя в пустинята, не трябваше да рискувам. Бях в домашен уют, с бутилка джин и тоник пред себе си, с поглед вперен в монитора на компютъра, с инсталирана програма за фотографиране и качествен принтер. Плащах например за два часа и за това време правех чудни портрети на млади и не толкова млади жени, безброй актови снимки на красиви, но и на преуморени и деформирани женски тела. Това беше зависимост, прекарвах все повече и повече време пред компютъра, снимах и снимах и мълчаливо разглеждах резултатите. Знаех, че това ще промени творчеството ми, но все не можех да разбера, в каква посока съм тръгнал.

Птиците… сега моите птици бяха Рентклуб и неговите обитатели, глутницата на Рената. Поставях всяка снимка в рамка, правех цели серии, на същия принцип, като сериите за птиците и дивите животни, които снимах досега.

Например серията от снимки на напиващата се Марси, която с увеличаване на количеството изпито вино сваляше все повече дрехи и бельо, а накрая, съвсем пияна, оставаше гола, чисто гола и без капка от предизвикателността на проститутката в началото на серията. Всъщност тя беше най-обикновена майка, разведена, с двама сина, която искаше да изкара нещо допълнително, и като се напиеше, без проблеми показваше своето повехнало тяло, което на другия ден отново обличаше в синия си работен гащеризон. Тя ставаше в четири часа сутринта, а от шест работеше като стругар.

Или пък кранистката Марко, която на всичките ми снимки се перчи с огромните си твърди гърди; тя никога не пиеше, от страх, че ще я хванат на сутрешния тест — като духне в балончето. Започваше в пет и трябваше да успее да се преоблече, след това на инструктаж и после — балончето.

Лола пък беше много висока и прегърбена, за нейните снимки избрах специален формат, серията с нея беше много ефектна, защото се получаваха интересни композиции.

Барби имаше прелъстителни извивки, но никога не показваше лицето си, защото ще стане лошо, ако приятеля й Том я види на камерата. Ревнивец. И двамата работеха при Рената, спестяваха пари за жилище. Сега имам безброй торсове на Барби, торсове на красиво женско тяло без глава. Глава имах, на самия Том, който пък показваше само нея, защото, както той ми сподели, Барби е ревнива и не иска да дели тялото му с някоя или с някого.

Повечето зрители бяха мъже. Снимах очите им, вперени, изцъклени, подигравателни, намигащи. В едър план изглеждаха интересно. Или устата — усмихната, пренебрежителна, зейнала от виртуална страст или прозяваща се от виртуална скука, дъвчеща забързано дъвка или безучастно пийваща вино.

Мечтаех за изложба. Със заглавие „Кибер свят“, един кибернетичен модел на нашето общество. Виртуално празно пространство от нещастни самотници, които твърдят за себе си, че са симпатяги със слънце в душата, а всъщност са изморени, безучастни, денонощни самотници, които отдавна не са виждали слънце и вместо спокойствие в душата им има раздразнителност, стрес и депресия. Неволно правех сравнение с дивите животни, които снимах в Африка, как там хищниците се биеха за къс месо. Много пъти се изненадвах от резултата, който се получаваше, когато комбинирам тези снимки със снимките на събличащи се, симулиращи оргазъм проститутки или със снимките на пияни жени, които нямат задръжки, но им е толкова празно в душата, че понякога се плашех.

Струваше ми се, че намерих темата на живота си, темата за загубения живот, темата за затъпяващото унижение за дребни монети, за номера на кредитната карта. Темата за бавната човешка смърт. На човешката празнота. Бях наблюдател на тази смърт, само я отразявах.

Разговарях за това с Рената, обяснявах й как нейния клуб прилича на човешка касапница. Тя не ме разбираше, защото наистина беше от друга среда и искаше да печели. Това беше друг свят, параноиден свят, свят на самотните диви зверове. Но така както ги снимах, както закачвах снимките с кабарчета една до друга и създавах кибернетични серии и виртуални сравнения с дивите зверове, все повече и повече намирах в себе си част от своето минало аз.

Исках да общувам с хората, да ги разбера. Не беше същото като при птиците, лъвовете, антилопите. И едните и другите безмълвно играеха своите драми, но при хората ме интересуваше — какво мислят, защо го правят, не искат ли помощ? Завръщах се в състоянието от своята младост, когато ходех с проститутките и се опитвах да им помогна.

Сега исках поне да изслушам тези виртуални, нещастни симпатяги с тъжни души.

Никой не им обръща внимание и те бавно изчезват във виртуалната празнота.

Джени

Върнах се в родното градче. Вкъщи казах, че конкурсът не се е състоял. Съпругът ми не прояви интерес, а синът ми веднага започна ентусиазирано да се грижи за птичето.

Мислех си за следобедния разговор с Егон и макар че говорихме с часове, исках още толкова да му кажа. Никому не съм се доверявала така, само на мама и сестра ми, но не до такива подробности. Чувствах го много близък, взех веднага мобилния си телефон и исках да му напиша:

КАК СИ? КАКВО ПРАВИШ? МИСЛЯ ЗА ТЕБ, ДЖЕНИ,

на екрана вече беше изписано:

КАК СИ? КАКВО ПРАВИШ? МИСЛЯ ЗА ТЕБ. ЕГОН.

Изненада ме. Пишех си с много мъже. Това е моят начин да общувам, да се забавлявам и да живея. Със съпруга ми не излизаме никъде, нямаме познати. Вместо това си намирах мъже от сайтовете за запознанства. Няколко от мъжете държах в състояние на готовност — да си мислят, че им е ред и имат шанс. Те имаха интерес, пишеха ми и ми се обаждаха. Всички бяха женени, недоволни от семейния живот мъже, които търсеха развлечение, флирт или секс. Като мен. Признавах пред себе си, че всъщност ние сме еднакви, и в този смисъл аз съм като мъжа — ловец. Така че съобщение или обаждане от мъж, и изрази като:

… Какво правиш, пиленце?… Не искаш ли да се видим, да дойда при теб?… Изобщо не бяха нещо ново или необичайно за мене.

Изненада ме това, че съобщението, което исках да изпратя на Егон, в същия момент получих от него, и то със същите думи. Отговорих му така:

НЯМА ДА ПОВЯРВАШ, НО АЗ ТИ БЯХ НАПИСАЛА СЪЩОТО СЪОБЩЕНИЕ, КОЕТО ПОЛУЧИХ ПРЕДИ МИГ ОТ ТЕБ. КАК ТАКА?

СИГУРНО СМЕ СВЪРЗАНИ, СЕСТРИЧКЕ, получих моментален отговор. Пък аз си мислех, че той е някъде в Африка и няма никакво време, дори и да си помисли за мен. От това, което ми каза, знаех, че върши много важна и сложна работа.

Исках да му изпратя есемес за птичето:

ПТИЧЕТО СЕ ЧУВСТВУВА ДОБРЕ, ЛЕКУВА СЕ И АКО НЕ ЗАПЕЕ,

СИГУРНО ЩЕ ЛЕТИ!, и докато натисна клавиша за изпращане, на екрана на мобилния се появи съобщение: КАКВО ПРАВИ ПТИЧЕТО, ДОБРЕ ЛИ Е? ЩЕ ПЕЕ ЛИ? НАУЧИ ГО ПОНЕ ДА ЛЕТИ, РАЗЧИТАМ НА ТЕБ!

Имах приятното чувство, че някой мисли като мен и заедно с мен.

Намерих ли своята сродна душа?

Егон

Не ми се е случвало досега да мисля толкова за някого по време на командировка. В началото беше много силно. Бяхме невероятно свързани помежду си. Помня деня, когато заминах. Бях в Африка, на сложни преговори, но първото, което направих, бе да взема телефона и да напиша съобщение на Джени. Наистина се интересувах как се е прибрала от конкурса вкъщи. Веднага получих отговора й и установих, че в един момент мислим еднакво и пишем за едни и същи неща. Тя ми пишеше имейли и съобщения, аз също й пишех имейли и съобщения.

Чувствах се особено, защото й пишех за абсолютно всичко, и истината. Често бяхме като скачени съдове, където нивото на течността в единия спада, за да се повиши това в другия. Мислех за нея повече, отколкото за работата си, отколкото за себе си. Тя беше моя приятелка, партньорка, любима, любовница, сестра. Част от мен. Пътувах по света и пред очите ми винаги беше Джени, малкото птиче, което трябва да се научи да лети и да пее. Тя беше чувствителна и добра, търсеше интересен и динамичен живот, но без да разбере и без да се усети, се беше загубила и отдалечила от себе си. Всичко това се дължеше на скуката, на стереотипа, на неинформираността и на желанието да живее като по филмите, а не по собствен сценарий. Водехме дълги разговори, познавах я вече по-добре и от себе си.

Аз продавах оръжие и така влияех върху съдбата на хиляди хора. Но не ги виждах като съвкупност от много съдби, като множество от малки частици, а като едно цяло, на което давах мощ и сила, за да воюва с друго цяло. При Джени беше точно обратното и за пръв път аз исках да й дам мощ, сила, ентусиазъм, за да си повярва и да може да се бори.

За себе си. За своето място под слънцето. Много ми се искаше да си вярва повече и да се опознае.

Способен бях да й дам всичко от себе си, всичко, което си мислех, че ще й помогне, за да се намери. За да може да лети. И евентуално да запее.

Какво й пречеше да запее, да се научи и да покаже чудесно пеене? Лошият свят? Той никога няма да се оправи, за някого лошото е добро и обратното.

Сигурно ни пречи нещо в самите нас.

Така си мисля.

Празни приказки, каза ми тя, и не беше далеч от истината. Осъзнах, че през цялото време, докато решавах „проблемите на света“ и печелех пари за държавата, Джени си оставаше същата и на същото място — у дома, в жилището между четирите стени, сама с мислите си, без работа и в скучна връзка.

Мислехме много един за друг и това беше странно. Не беше любовна връзка. А потребност, имахме нужда един от друг, търсехме се и по цял ден си пишехме. От сутринта. Понякога в ранно утро след безсънна нощ намирах на телефона си съобщение:

ДОБРО УТРО, БРАТКО, ЖЕЛАЯ ТИ ХУБАВ ДЕН, С ТЕБ СЪМ! Много пъти, късно вечер или през нощта, съм пращал съобщения, в които описвах подробно какво съм правил през деня. От всяко местенце, където ходех, й изпращах снимки. По този начин исках тя да пътува с мен или и сама, поне във фантазията си, виртуално.

Исках да й дам част от моя свят. Мислех си, че това е начин, как да намериш себе си: като видиш от съвсем близко и друг свят, друг начин на живот, и дори това да не е алтернатива на живота ти, това е определен вариант да знаеш, че не си сам, че животът може да се живее и другояче, не казвам, че точно по моя начин, но различно.

Не че моят начин беше много лесен.

Никол ме гледаше невярващо, когато й казах, че нямам време за нея. Сигурно си мислеше, че имам друга любовница, но тя ме познава толкова, че да не задава въпроси.

— Какво стана с онова птиче? — попита ме веднъж, след около половин година.

— Джени ли? Друга е вече, съвсем се промени — намери себе си, чуваме се всеки ден, опитва се да подреди живота си — казах истината.

Никол ме изгледа многозначително и продължително и попита:

— Той с нея ли е?

— Да, не са се развели. Сигурно ще започнат отново, ще опитат заедно, за нея е важно да има опора — и като видях удивлението в нейните очи, добавих:

— Нещо съм разсеян, мислех си, че питаш за сестра ми; птичето е там, свободно си лети у тях, засега не иска навън, за да не падне пак в калта!

— Да спасиш един човек, понякога е по-трудно от спасяването на стотици хиляди, но да нараниш един човек, е по-лесно, отколкото да навредиш на стотици хиляди.

След дългите разговори с Джени разбрах, че както аз й помагам да намери себе си, така и тя помага на мен.

Да намеря себе си. След толкова години.

Джени

Наричаше този процес детоксикация. Детоксикация на мен самата. Казваше, че трябва да се върна към своето „аз“, каквато съм била някога, когато нямах съпруг и деца, когато бях срамежливо, добро момиче, което помагаше на всички, плачеше на всеки романтичен филм и беше влюбена в Сандокан. Да се изчистят слоевете, натрупани през живота, които потискаха доброто у мен, надълбоко, и аз дори не знаех коя съм и къде отивам. Вярвам му, уважавам го и го обичам по свой начин. Никой никога, освен нашите, не се е грижил така за мен, беше ми мило, понякога и странно, голяма радост беше за мен да сме виртуално заедно.

В действителност не сме били заедно, видяхме се за пръв път на онзи кастинг и половин година след това си пишехме съобщения всеки ден. По цял ден, през нощта, през деня, сутрин, вечер, обяснявахме си нещата, радвахме се, сближавахме се, карахме се и се сдобрявахме и си казвахме само истината, въпреки че това понякога причиняваше болка. Исках да измина този път, това пречистване, и да вървя към себе си. Беленето на главата лук понякога е придружено и с плач.

Разбрах много неща — как съм се отдалечила от себе си, когато веднага след сватбата си намерих любовник, как сама потиснах своето „аз“ в себе си, как открих свободния секс и дълго време не можах да го съчетая с чувства, как не се колебаех да рискувам в търсенето на случайното щастие или как пиех и пушех и мислех, че светът е настроен срещу мен, и се самосъжалявах и затъвах все повече и повече.

Спомних си момента, в който отказах цигарите и като малко дете очаквах Егон да ме похвали и когато това се случи, бях безкрайно щастлива. Не можех да заспя, докато не получех съобщението, с което ми пожелава лека нощ. Всяка сутрин отговарях, че вече съм будна, а на екрана на телефона ми имаше пожелание за хубав ден. Животът ми започна да има смисъл, започнах да живея за себе си, да разбирам, че съм някой, че умея много неща, че знам коя съм.

Обичах се.

Наистина се обичах. За това съм благодарна на Егон. Той се грижеше толкова за мен, че понякога се страхувах да не би това опекунство да ме задуши, но то имаше ефект, защото аз достигнах върха и си повярвах, че ще остана на него. Получавах снимките и съобщенията му от всяко място, където е бил. Искаше и от мен да му изпращам снимки, къде съм и какво правя, наричаше това „да снимаш своите дни“. Беше първият мъж в живота ми, който се интересуваше от всичко около мен, при това бяхме се виждали само веднъж и не сме правили секс.

Струваше ми се, че живеем заедно или че сме любовници, нашата връзка ми помагаше и бе причина за моето раждане отново. Не можех никому да го кажа, нито да го обясня. Сигурно никой нямаше да ми повярва, защото дори не мога да го опиша. Никой няма да го разбере. Днес отношенията са повърхностни, комерсиални или сексуални, а аз преживявах своето ново раждане — понякога леко и с майтап, друг път беше много тежко, но нали все пак намирах себе си. Егон беше в сърцето ми, с него ми беше чудесно и съвсем честно днес вечерта му написах:

МНОГО СИ ТЕ ОБИЧКАМ, ЕГОНЕ, СЪНУВАЙ СЛАДКИ СЪНИЩА И ЛЕКА НОЩ! И докато изпратя съобщението, на моя телефон се появи:

ОБИЧАМ ТЕ, ТИ СИ ЧАСТ ОТ МЕН, ЛЕКА НОЩ!

Това беше моето специално братче, най-добрият приятел и партньор същевременно, бяхме една душа, две тела.

Крилата на птичето вече оздравяха. Пусках го навън, летя няколко пъти, но все още нямаше сила, често падаше на земята. В калта, както и предполагах. Така че го държах у дома.

Искам да се грижа за птичето, както за себе си и своите близки.

С любов.

Дани

Няма да забравя рождения си ден преди около година. Тъжно ми беше. Беатрис все още беше в болницата.

На този девети март си мислех, че ще отворя бутилка от любимото червено вино и с фъстъци, и от време на време с бадеми ще я изпия, после още една, с кашу и с малко пистации. След това още една, червено, с орехи и мъничко семки пиния. После само червено винце и още, и още, знаете тези състояния, имах нужда от това. Да си сам на рождения си ден, това и за мен е много, а аз съм адски позитивен човек.

Но тъкмо отворих първата бутилка, някой звънна; влезе куриер, голяма кутия и букет от първите пролетни лалета, отварям кутията, а в нея — моят, татковият, дядовият часовник!

Плаках от щастие. Веднага го сложих над камината, навих го и повиках Петър.

До сутринта я карахме както в младежките години: две бутилки джин, десет шишета вино, много фъстъци, кашу, ядки и бадеми и часове спомени, приказки, разгорещени дебати, коментари за бивши любовници — днес те са почти бабички, но ние — как?… ние сме си същите, тотални юнаци, вечни младежи, като живи сме… ха-ха!

Разкрих му мечтите си как цял живот съм искал да се посветя на писането на филмови сценарии, не за обикновени филми, а за носители на „Оскар“. Много пъти си представях как от сцената скромно благодаря на мама, на татко, на приятелката си, после на жена си, после пак на приятелката. (Имал си любовница? Срамежливецът Дани е имал любовница?? — не можеше да повярва Петър. Но винаги съм обичал Беатрис — казах му.) Някои от сценариите режисирах, така че два пъти печелех „Оскар“, писах и музиката към изключителния си филм; аз свирех и композирах от дълги години.

Петър слушаше, стана му весело, на втората бутилка джин вече беше онзи Петър от студентските години — вечно влюбен до уши или пък момичетата влюбени в него. Със смях коментирахме първата му приятелка В., както и нейната дарба при секс така да върти дупето си, че да изписва цялата азбука. (Сега В. пише японски йероглифи с дребничък японец, а преди това изкара ускорен курс по кирилица.) Аз пък не обичам височините, мразя да се качвам на самолет или да гледам през прозореца от висока сграда и бях обявил в студентските общежития, че в живота си няма да се кача на по-високо от жена. Смяхме се и докато Петър разправяше, че сега е сменил тактиката, видял това в природата — вече не отделя толкова внимание на секса, само по няколко минути седмично, това му стига, вече пази енергията за себе си.

Стана ми тъжно за Беатрис, правенето на любов за нас беше сериозна работа, с чувство и преживяване, за нас това не беше просто физически труд, като в оня тъп английски виц, където лейди пита лорда:

— Милорд, да си обличаме ли пижамите и да спим или пак ще правим ония смешни движения?

Петър се заливаше от смях. Свършихме тоника и той разреждаше джина с вино. Изведнъж стана сериозен:

— Ева си замина. Писа, че отива в друго училище, но аз знам, че е при Петър.

Веднага разбрах, че часовника, който получих за рождения си ден, ми го е върнала Ева.

— Нали виждаш — викам на Петър — тя иска да помогне на брат си, върна ми часовника, ти трябва да се гордееш с нея.

— Дани, какво да правя. Не знам как да живея по-нататък. Останах сам.

След това ми разказа за проекта си, как на нета снима проститутки, бившата си жена Рената, нейни приятелки. Прави го по цели дни и нощи. Искаше ми съвет, нали съм режисьор, цял живот работя с хора, а той по-скоро е майстор на тишината, майстор на безмълвните драми сред животните.

— След като си в интернет и правиш снимки, след като ги познаваш вече, добави и някаква историйка. Съдбите на тези хора, живота им. Нещастни самотници, които ги свързва нощта, анонимността, фалшивата чувствителност, фалшивите отношения, това става за документален филм или филм за социалните групи, това е разрез на съвременното отчуждено общество — там има драма, празнота, една тема, благодатна за филмиране. Ти искаш да си само наблюдател, както преди с птиците в природата ли?

— Не, искам да им помогна по някакъв начин. Не помогнах на сина си и на неговите папагали едно време, сега мога да помагам на хората от Рентклуб, познавам обстановката, преди го правех в истинския клуб, днес ще помагам през интернет.

— Аз пък ще направя филм. И ще го свържа със спомените си. Отдавна търсех тема, вече я имам. Още утре се обаждам в комуната, ще разговарям с Ева, ще разбера и какво става с Петър…

На другата сутрин, след като изпихме половин литър кафе, повиках такси. Оставих клатушкащия се Петър пред дома му и отидох в болницата при Беатрис. През цялото време я държах за ръката и й разказвах своя сценарий.

Това ще бъде първият ми филм за „Оскар“, обещавам ти, Беатрис. Отивам при Ева, ще й предложа да пее вокала по музиката. А Петър, ако е излекуван, ще бъде мой помощник. Не се отказваме по средата на пътя, нали съм му казвал — напред и нагоре, това е нашият път. Няма да се предам, аз съм чичо Дани, или Данилио, както ми викаха Петър и Ева, когато бяха малки.

Ти имаше чудни коси тогава, Беатрис, помниш ли как танцувахме на брега на морето в Гърция? Пихме от онова тяхно вино, смолистата рецина, и като изпихме два литра, се къпахме голи и искахме да се любим в морето, но една лодчица ни смути. Забравихме къде са дрехите ни, тичахме голи чак до площадчето и се смеехме. Замръзнахме, като видяхме, че един възрастен грък ни наблюдава. Той се приближи, втренчено те гледаше и каза:

— Госпожо, имате прекрасни рижави коси — и изобщо не обърна внимание, че си гола!

Обаче на следващия ден в таверната се наведе към мен и ми каза:

— Вашата жена има най-красивото тяло на острова, тя е богиня, гръцка богиня, тя е Афродита, честито, тайно ви завиждам!… Как го прави?

… И аз отговорих:

— С любов, само с любов, с моята любов, с нашата любов…

… И го почерпих с узо, спомняш ли си, Беатрис?

Тя лежеше в леглото и тихо си шепнеше нещо, с тъжно лице, сякаш беше другаде.

Изведнъж се съвзе, обърна се към мене и каза:

— „Оскар“… С любов.

Петър

Идеята на Дани ме вдъхнови. Вечното негово филмово виждане. Аз бих наблюдавал хората само с мълчание, статично.

Ефирът на интернет — това е огромно море, бездънно море от човешки взаимоотношения и съдби и аз се превърнах в техен колекционер. Интересно ми беше, водех си записки. Често след разговорите и след снимките свързвах отделните хора със съдбите и много пъти те ми се струваха измислени, нереални и твърде жестоки. Понякога разбърквах съдбите, различни съдби към една и съща снимка. Или си фантазирах какво ще стане, ако тази снимка има тази съдба? С времето разбрах, че отделните съдби са такива, защото така ги е написал самият живот. В началото пишех историите на листчета, после ги преписвах в тетрадки, но това се оказа непрактично.

Накрая направих картони, истински медицински картони. Все пак това са лекарски анамнези, всеки си има проблем, проблем в себе си, има комплекс или някаква болест и тъй като не е информиран, или се страхува, срамува се или не обича да ходи по доктори, си го казва в интернет. Хората ме познаваха, идваха при мен, говорехме си, давах съвети, ако можех, или им помагах поне с мълчанието си. Тази роля ме обзе напълно, превърнах се в интернетен доктор, психоаналитик, липсващия баща, съпруг, син, авторитет или боксова круша. Казвах на всеки, че неговата история може да стане част от филма, но никой не се интересуваше от това. Те просто искаха да си поговорим, защото нямаха с кого. Когато им кажех, че правя и фотосерии, позираха с удоволствие, като истински ексхибиционисти. Така помагах и на Рената, тъй като се повишаваше посещаемостта на клуба и приходите й. Продължавах да снимам и снимам, да събирам, да помагам. Това ме погълна напълно.

Никол беше много изненадана. Свикнала беше да отсъствам по цели месеци, а сега ме виждаше по цели дни и нощи у дома пред компютрите; имаме няколко и те са непрекъснато включени. Всички историйки се класифицираха, разпределяха, след което се събирахме с Дани, четяхме и обсъждахме. Правя и нови фотосерии, а тази със заглавието „В калта“ спечели няколко награди. Серията се състои от снимки на птиче със счупени крила, което не може да излезе от калта и непрекъснато пада в нея. Към тези фотоси са прибавени и снимки от човешкото блато: пияните приятелки на Рената върлуват в клуба — безчувствени, полуголи, в състояние, в което дори не знаят защо и какво правят. Този контраст беше прекрасен, между птичето, което иска да излезе от калта, и хората, които са попаднали в „калта“ доброволно или по съдба, но не правят нищо, за да излязат от нея.

Намерих темата на живота си, отнасяше се и за мен, за сина ми и за всички, които познавах от нета, продължавах да правя нови и нови снимки и да записвам нови и нови случки за Дани.

Какво обаче беше новото при мен? Ами аз не само наблюдавах хората, а и се опитвах да ги извадя от калта и да им помогна.

Свързах се с моята позната докторка, при която ходеше Рената. Плащам лечението на тези, които имат най-голяма нужда от помощ. Не казвам на никого, дори на Никол. Чувствам се полезен, а не само наблюдател.

Искам да се сближа с Петър, който вече три години е в комуната. Тук е празно, у дома. И в нета.

Мисля си, че всички посетители на Рентклуб всъщност са в една интернетна комуна, в комуната на зависимите от интернет. Те са много, но са самотни.

Откъснати от реалния живот.

Петър В.

Работя в автомивка, мия коли на магистралата.

Тук всички сме от комуната. Вече три години и повече не сме употребявали дрога. Спазваме режима и не създаваме проблеми.

В комуната има няколко типа хора: едната група, такива като мен, зависими, надявам се — бивши, са започнали да употребяват поради семейни причини. Освен с метадон и кой знае с какви още химии нас ни лекуват и с психоанализа — дълги разговори с брадат психар — лежа на кушетката и бавно заспивам, а той все пита и разпитва и все ме връща към миналото.

А там всичко беше в розово, майка ми не я разбирах, но я обичах. С баща ми играехме футбол, аз бях вратар, той вкарваше голове. Заедно играехме и тенис, тичах след топката или двамата ходехме пеша, по планините, баща ми ме носеше на рамене и ми показваше — това е кос, това е синигерче, това — гълъб, но не обикновен, а такъв и такъв. Помня, че когато бях на пет години, исках да стигна педалите на новото си пиано, за да изсвиря на татко и неговите приятели мелодията, която носех тогава в моята празна, но все още невинна глава. Помня мелодията и до днес, една детска композиция. Тогава, вместо да засвиря, паднах от кръглия стол и всички започнаха да се смеят, че както е тръгнало, никога няма да стана музикант, а по-скоро гимнастик. Само баща ми дойде при мен, прегърна ме и ми каза:

— Зная какво искаше да ми изсвириш.

Исках, но не изсвирих. Разплаках се.

Разказвах всичко на оня психар, но за папагалчетата, за разочарованието от моите родители, за бунта ми, тези неща оставих за себе си. Какво го интересува тоя и без това не го е грижа за мен, а за някаква си статистика и моята изповед после ще се превърне в процент за статистиката: колко от наркоманите са тръгнали по този път заради сблъсъка със света на възрастните. Не ми пука да бъда някакъв си процент, пък и част от процента.

Отделна група са уличните наркомани, които дишат изпарения, лепила и разтворители. Нямаха пари да си платят и използваха за тази цел различни фондации. На тях им беше все едно колко ще ги лекуват и дали изобщо ще ги лекуват, така че весело продължаваха да си дишат.

Следващата група е на артистите — най-много са музикантите, които без дрога не написват една нота, така че семейството им ги изпраща в комуната, където ги лекуват, но те пък губят творческата си инспирация. Дружно лежаха на кушетката при психаря и му се оплакваха от своята творческа импотентност.

В началото имах тежки абстинентни симптоми, исках на всяка цена моята си доза. Дълго време работех най-напред в краварника, после чистех, миех съдове, живеех като на сън. Бях изпаднал в тежка летаргия. По цели дни в краварника, после молитви, спане, после пак краварник и отново молитва. Но това може би ми помогна, сега съм чист, дори не изпадам в абстиненция и не ме боли глава от метадона.

Неочаквано, след две години и половина, ме спаси сестра ми. Видях я тук, замалко да не я позная и въобще не повярвах, че това е тя.

Тогава работех при мебелите. Тези, които бяха „чисти“, получаваха възможност да пренасят мебели, от магазина до клиентите. Тази работа беше по-добра, излизаш навън, природа, чувстваш се нормален човек. Веднъж домъкнах едно кресло на последния етаж на блока. Позвъних.

Отвори ми Ева. Най-напред трепна; пък аз… не вярвах, че тази красива жена е моята сестра.

Седнах в креслото, в коридора пред нейното жилище, тя седна в мен, прегърнахме се и дълго мълчахме заедно, не питах нищо, само я милвах по косите. После тя ми разказа, че е тук почти от моето пристигане, как е идвала при мен, как се е грижила за мен, колко е страдала, когато съм бил в абстиненция. Почувствах се зле, от мен самия. Говорихме си цяла нощ, на следващия ден и на следващата нощ. Толкова думи не бях изприказвал през последните години. Тя ми разказа и как е върнала часовника на Дани.

— Данилио — извикахме заедно и се засмяхме. Когато бяхме деца му викахме Данилио, искаше да е един от нас — дете, което иска да си играе. Не държеше на формалностите и обръщенията.

— Обади ми се, че иска да те види. Заради него поръчах тези мебели — каза Ева. За пръв път ще ни гостува, да се представим в най-добрата светлина, нали?

На следващия ден застлах леглото с карираното одеяло, неговото одеяло, което някога получил от татко. Сготвих любимото му ястие — леща а ла Дани.

Той позвъни и влезе: малко напълнял (какви тесни ризи шият днес, няма ли кой да ушие една прилична риза), с поразредена, но същата къдрава грива (и шампоаните днес не струват, пълни с консерванти, измиеш се и ти окапе косата) и очила за четене (на този еврейски нос винаги са му отивали очила).

Той ни прегърна и дълго ни държа в прегръдката си, милваше сестра ми по лицето, мен гледаше изпитателно в очите, особено в зениците — знаеше си работата.

Зарадва се на одеялото като малко дете, не вярваше, че ще го види пак.

— Лещата ти е отлична, по-добра от моята — похвали ме той.

Цяла нощ ни разказваше за проекта си, как нашият татко му помага и е дал тази идея, как работят заедно, как леля Беатрис е доволна, че прави този филм, как майка ни все така успешно продава оръжие и филмът не я интересува особено. Разказа ни сценария на бъдещия филм, как ще го направи. Беше в стихията си. Режисьор на собствения си филм, суперфилм, на творческото си дело.

След тази среща непрекъснато чета, търся в интернет, допълвам си образованието. Главата ми бе така празна, че в нея наслагах всичко, което ми бе нужно. Помагах и на сестра ми за матурата, защото тя прекъсна училище заради мен. Беше загубила навика към учението, способността да запомня излишните понякога неща.

Тя правеше само полезното — измъкна ме от блатото, беше до мен през цялото време, заедно с мене…

Мечтаех да помагам на Данилио, да съм неговият помощник-режисьор.

Ходех по въже, опънато над пропастта от наркотици и безизходица. Станах добър въжеиграч.

Артистичното ми име ще бъде Петър В.

Джени

Колко ли години минаха? Промених се напълно. Три? Изтекоха като вода. Когато смяташ в години, е малко, но в дни? В нощи?

Странно чувство е да си някой, да имаш свое мнение и да го отстояваш. Вече не си спомням за постоянните си нервност, несигурност и нерешителност, които изпитвах, дори и когато пазарувах в магазина. Щастлива бях. Всеки ден за мен беше важен, толкова се радвах от началото му, че от нетърпение се будех още през нощта.

Естествено, първата ми работа беше да напиша съобщение на Егон или да разбера дали той не е станал преди мен и не ме е изпреварил и написал пръв. Пишехме си всяка сутрин или през деня, иначе не можехме да заспим вечер. Толкова години, толкова дни, толкова нощи. Вече не се анализирахме така, защото се познавахме добре.

Това е голямо приятелство, чудесна връзка, партньорство, каквато почти не съществува между мъжа и жената. Хора, които си казват всичко, имат нужда един от друг и малко се и ревнуват; мислят за себе си повече, отколкото е здравословно, понякога имат и мечти, и представи за общ живот. Никому никога не съм казала толкова за себе си. Дори и на себе си, си мислех понякога. Мога да му доверя всичко и знам, че ще получа съвет или мнение, което понякога звучи доста твърдо и остро, но ми помага в конкретната ситуация. За разлика от всичките ми предишни връзки — това взаимоотношение ме изпълва, чувствам се обичана, въпреки че помежду ни няма физическа връзка. Въпреки че сме се виждали само веднъж. Въпреки че това е против всички правила.

След толкова разговори с Егон, след толкова съобщения и разговори по телефона знаех със сигурност, че не можеш да избягаш от себе си, че живееш със себе си, че си това, което си ти самата, което имаш вътре в себе си и че съжителството със самия себе си понякога е по-трудно, отколкото с когото и да е друг. Но по-красиво от многото безименни любовници.

Вече знам, че нося в себе си чувството на щастие, че трябва да го желая и го давам на себе си, на Джени Н.

Джени Н. от градчето, където всички се познават и заспиват след края на сериала по телевизията.

Защото обичам себе си. А щом се обичам, няма да направя нещо, от което да се срамувам или да имам неприятно чувство пред огледалото. Толкова беше просто, когато го разбрах. Но без Егон нямаше да го разбера. Отвори ми очите, за да чуя сърцето си. Научих се да живея за себе си, да се радвам и да понасям настроенията си, когато вали или когато всичко е безсмислено. Винаги има изход, винаги има хепиенд, а дори когато няма, си го измислях сама. Много пъти, след като гледах някой тъжен филм по телевизията, който свършва някак си и на който всички мои приятелки плачеха, на следващия ден аз им разказвах друг, щастлив край.

Паметта ми вече е много по-добра, моят зет все се чудеше, решавам много судоку, дори намерих сили да уча нови езици. За да изненадам Егон. Ако се видим някога край реката и полегнем на тревата, аз нарочно ще го изпитам, той сигурно ще падне в реката от изненада.

И понеже съм в хармония със себе си, въведох в ред и всичките си връзки. Любовниците вече не са ми интересни, нямахме какво да си кажем, а понеже се подобри и връзката ни със съпруга ми, даже не са ми и нужни. С мъжа ми проведохме дълги разговори, той разбра многото грешки, които е допускал, и сега всяка събота сутрин намирам букет цветя във вазата. В началото си мислех, че цветята са от Егон. Той ми казваше да подредя дома си така, че все едно в него живеем ние двамата, да има радост, топлина, цветя, уважение, любов. С моя съпруг вече не сме толкова влюбени, голямата страстна любов изчезна още в началото, но сега изчезна и отчуждението, което ни съпровождаше толкова години. Сега сме един до друг, стремим се да живеем заедно.

Егон искрено желаеше това подобрение на отношенията в моето семейство, често ме питаше за тях и мислеше, че това е единственият ми път. Знаеше, че семейството означава много за мен и е причината за проблемите ми. Самата аз знаех твърде малко за Марта, жената на Егон, но не разпитвах за подробности. По-интересно ми беше да го питам за любовниците, за неговите връзки на младини. Сигурно, защото повече се вживявах в ролята на любовница. Познавах това чувство. Той ми разказваше с подробности за хората, които не познавах, за Никол, истинска фурия, за Лили, която се самоубила, за своите многобройни познанства от пътуванията. Непрекъснато снимаше местата, които посещаваше, така се изпълни и моята мечта — да пътуваме заедно, поне виртуално, видях целия свят, пред мен се отвори нов хоризонт.

Стъпих здраво на краката си. Над мен има пространство и въздух. Аз летя и летя и съм Джени, Джени Ен, която е щастлива, щастлива в себе си, и искам да дам това щастие на другите, които не са го изпитвали. Аз съм като малкото птиче, което живее у нас. Моите криле са Егон.

Научи ме да пея.

Егон

Радваше ме. Искрено се радвах на всеки неин напредък. Аз нямам сестра, но много исках да имам. Отношенията ми с жените са били или колегиални, или любовни, не вярвах в приятелството между мъжа и жената. А тази връзка възникна всъщност от една-единствена среща.

Толкова силна връзка, че в началото и аз трудно се ориентирах в нея. За разлика от Джени, която имаше своята постоянна среда и местоживеене, аз непрекъснато бях на път. Много пъти се събуждах в хотела или в някаква колиба и не знаех в коя държава се намирам. Случвало се е да вдигна телефона, да поговоря на няколко езика, докато в просъница разбера къде точно съм и кой от езиците да избера. Независимо къде се намирах, тя винаги беше пред очите ми, притеснявах се за нея, непрекъснато мислех за нея. Нямам деца, нямам сестра, дали пък това е някаква сестринско-братска връзка или отношение между баща и дъщеря, но аз мислех много за нея, и напълно искрено й пишех през деня, сутрин или вечер:

НЕПРЕКЪСНАТО СЪМ С ТЕБ, ОБИЧАМ ТЕ,

а това никому досега не съм писал или казвал. Водехме толкова продължителни и страстни дебати, че чак ме заболяваха пръстите от виртуалните букви.

В своя прозрачен кабинет със секретарките с прозрачни глави решавах не дотам прозрачни неща. Знаех твърде много за света, даже прекалено много и това непрекъснато се потвърждаваше при пътуванията ми.

Открих принципа на действие, как всеки човек или група хора, държава или група държави се нуждаят от агресивност.

А ние им помагаме да решат своята агресивност. Доставяме оръжие, навреме и ефективно, веднага или по заявка.

Плащане при доставката, ние ще почакаме.

Ще помогнем. Ще обучим.

И без това днес всичко е измама, измислица, няма да има световна война, а и защо ли?

Цели столетия отделните народи в Европа воюваха, имаше милиони жертви, безброй войни, дълги години утоляване на агресивността и омразата, а сега народите се обединиха.

Противници, мразещи се народи, победени агресори и победили агресивни хорица. Седнаха на масата и чудото стана — победителите мълчаливо предадоха икономиката си, границите, всичко, за което са воювали дедите им и са умирали прадедите им, на кръглата маса предадоха всичко в ръцете на победените агресори.

Кой измисли това? Може би някоя фирма, по-голяма от нашата!

Когато обединението се случи, аз се страхувах, че ще остана без работа и ще се отзова в бюрото за безработни.

Същото ще стане и в Африка, и в Азия. Навсякъде, където реализираме добри продажби. И ние се договорихме, че обединение ще има, след като разпродадем складовите наличности.

Но най-интересното тук е — обединение или не, оръжие ще продаваме и занапред, защото обединението не води до намаляване на агресивността на хората. Агресивността е в главата на човека, тя е ген, вътрешна потребност, а от това живеем аз, Никол, Марта.

Много пъти сме разговаряли на тази тема с Никол. Тя е права, като ми каза, че така е не само в нашия бранш:

— Виж лекарите — всъщност те лекуват последствията от наркотиците, радиацията, бомбите, експериментите, та нали и СПИН възникна от военни опити. После военните лаборатории приготвят ваксините и чакат нови печалби. Колебаят се дали изобщо да прекъсват тази спирала. Или пък наркотиците? Не са ги измислили туземците, те само берат мак или кока, които после се преработват във фабриките. Разпространението също е свързано с правителствата на различни държави. А наркоманът? И той се лекува при лекарите.

А с какво лекуват лекарите? С лекарствата, произведени с парите, останали след успешните транзакции от продажбата на оръжие. Големите химически фирми разработват лекарства, правят им реклама, а лекарите работят като дилъри на фирмите и предписват тези лекарства на пациентите си. Така лекарите се превръщат в търговци, търгуват с доверието и здравето. Повече болни, по-големи възнаграждения. Лекарствата се усъвършенстват и решават определен проблем, но понеже имат странични ефекти, предизвикват нов проблем, за чието решаване се разработва ново лекарство, което пък задълбочава първия проблем, и така до безкрайност.

И когато печалбата стане много голяма, собственикът й трябва да си купи от нас оръжие. С което да я пази!

Колкото повече знаех за света, колкото повече общувах с Никол, толкова повече внимавах да запазя връзката си с Джени неопетнена, по детски чиста, и да мога вечер да й напиша: МИСЛЯ ЗА ТЕБ И СЕ ЧУВСТВАМ ПРЕКРАСНО. КАКЪВ БЕШЕ ДЕНЯТ ТИ?

Никол

Егон е влюбен. Отдавна не сме били заедно, пък и той нищо не казва, но или няма време, или е замислен, или отсъства. Разговарях за това с Марта, казах й, че ми изглежда не в час, сигурно е изморен и разколебан в смисъла на това, което прави. Намекнах, че може би има любовница, а тя ме изгледа продължително, захили се и каза:

— Любовница за Егон е твърде евтина дума. Той не се занимава с любовници. Ако това се случи, той ще стигне докрай, а това би означавало развод, съдебни разправии, подялба на имуществото, напускане на работа, и то не само за него!

Каза го и многозначително размаха пръст, дали не знае нещо за нас? Но за бога, ние сигурно от две-три години не сме го правили.

Всъщност, като се замислих, тя имаше право. Въпреки че Егон е желан мъж, не съм чула или забелязала да има поне една любовница. Винаги спираше на границата на флирта. После се досетих. Джени не е негова любовница.

Тя е неговото малко птиче, на което той искаше да помогне в този неорганизиран, лош и мръсен свят, а после си го и заобича. Искаше да е с него, когато полети, за да му помага. Тя сигурно също го обича, изглежда, че взаимно се уважават, а при любовниците това не се случва често. Една връзка, която не разбирам. Връзка от друго столетие, може би от някакво бъдещо столетие.

Егон винаги бе с една мисъл пред мен, с една идея напред. Дали и този път успя да намери нещо ново? Връзка, в която двама могат да са свързани, без да се виждат, без да има секс?

Познавам Егон, беше ми ясно, че го мисли сериозно и с цялото си сърце. Не познавам Джени, но й го желаех от все сърце.

Искам да съм на нейното място.

Джени

Чувствах, че нещо става с Егон. Той беше все така внимателен, интересуваше се и питаше какво ново, как вървят нещата, как е съпругът ми, как е синът ми. (В пубертета е и понякога ме побърква, той е екстроверт. Появи ли се някъде, след него е потоп, но в компания го харесват. Помага ми много, но пуши и това ме дразни. Довечера пак ще го проверя и ако това продължава, ще кажа и на мъжа си. Повече няма да търпя да пуши тайно долу в мазето. Научи и дъщерята. Когато са сами вкъщи, си правят купони, но не казвам на мъжа си, да не се ядосва.)

От съобщенията, имейлите и телефонните обаждания чувствах, че Егон е замислен все повече и повече. Разговаряхме за работата му, за световния механизъм, понякога това ме изважда от равновесие и не знаех дали да му вярвам — от моя гледна точка и от нашето малко градче нещата не изглеждат така. Казваше ми често, че неговата работа вече губи първоначалния си смисъл. Разказваше ми за мечтите си да помага на хората и как заради това е учил дипломация, международни отношения и социална кибернетика, езици, как много е пътувал, виждал в себе си спасителя на човечеството едва ли не.

Вместо това е бурмичка в механизма на света, колелце в световната машина.

НО НА МЕН ТИ МНОГО МИ ПОМОГНА, МНОГО, ТРЯБВА ДА ГО ЗНАЕШ ТАКА, КАКТО АЗ ГО ЗНАМ, МНОГО СИ МИ ПОМОГНАЛ!, написах му в съобщение, за да го утеша.

„ПОМОГНАХ ТИ, ЗАЩОТО ТЕ ОБИЧАМ, НО НЕ ПОМОГНАХ НА СТОТИЦИТЕ ХИЛЯДИ, ЗАЩОТО ВЪРШЕХ РАБОТАТА СИ И НЕ ЗНАЕХ КАКВО Е ДА ОБИЧАШ. АКО НЕ СЕ БЯХ НАУЧИЛ ДА ОБИЧАМ, ЩЯХ ЛИ ДА ТИ ПОМОГНА? СЕГА МОЯТА РАБОТА НЯМА НИКАКЪВ СМИСЪЛ“, отговори ми той.

Исках да го зарадвам и му писах, че имам идея да правя нещо, нещо съм измислила. Птичето живееше у дома и ми хрумна, че е добре да се грижим за птичета, които бяха изоставени или наранени. Синът ми беше възхитен от идеята. Заедно с приятелите си търсеше ранени птичета. Купихме литература и започнахме да ги лекуваме — крилата, очите, човките, станахме почти ветеринари. Имах достатъчно време, така че тази работа ме погълна изцяло.

Егон беше много радостен. От началото ме съветваше да правя нещо, да имам свои интереси. Най-после си намерих хоби, което постепенно обсеби цялото ми време. Създадох малка птича ферма, където в клетки имаше много различни птичета. Те бяха ранени, мънички и невинни. Със сина ми се грижихме за тях от сутрин до вечер.

Както си говорихме с Егон през тези години, разбрах, че моята вродена интуиция и способност да възприемам и съчувствам на съдбите на хората, се задълбочи. Веднъж попаднах в безнадеждно задръстване на магистралата и гледах колите. Разбрах, че ще закъснея за срещата, така че дори нямах сили да се ядосам. Това беше важна среща за мен, трябваше да се срещна със служители от фирмен отдел заради разрешителното за отглеждане на птици.

Отгоре на всичко започна да вали — хайде сега и това! Гледах стъклото на колата, отделните капки. Помислих да ги изтрия с парцал (така и така съм в задръстване, поне малко да се раздвижа). Взех парцала и излязох навън.

Изведнъж дъждът спря. Слънцето изгря и капките на стъклото така отразяваха слънчевата светлина, че вдигнах глава нагоре и погледнах към слънцето. Капките имаха ясни очертания, на стъклото бяха поне сто. За миг ми се стори, че те имат душа, че ми говорят. Погледнах към стъклото на колата пред мен, но това там бяха обикновени дъждовни капки, докато капките по моето имаха душа. Защо?

Изведнъж разбрах какво означават тези капки.

Това бяха сълзи.

Знаех, че мислите на хората не се изпаряват ей така. Четох, че около земята, която представлява хардуерна система, съществува пръстен от софтуер, където са всичките човешки мисли, преживелици, идеи, желания.

А тези капки бяха сълзите на хората, сълзите на душите им, на всички нереализирани желания и неосъществени идеи.

Загледах се внимателно в капките, представих си съдбата на всеки притежател на сълзи, надникнах в душата на всеки човечец, който ги е пролял някога… защото е искал нещо… страхувал се е да го направи… през целия си живот е бил някой друг… отдалечил се е от себе си… не се е обичал… и неудовлетворен си е отишъл…

Стоях там, не исках да се отделям от моите капки, нито да ги избърша, нито да ги докосна.

Погледнах назад към колоната от коли, всички натискаха клаксоните, пътят пред мен бе свободен, никой не ми пречеше да вървя по него, само аз спирах това забързано множество.

Бързащи закъде? Дали знаеха накъде отиват? Знаех ли аз къде отивам?

Пътят бе свободен, но накъде водеше?

Какво ми пречеше да тръгна по свой път, какво ми пречеше през целия си живот да правя това, което беше стойностно и ценно за мен, защо чак сега разбрах, че това отклонение трябваше да направя отдавна, много по-рано?

Вече знам. Трябва да помагам на другите. Не само на птичетата, но и на хората като мен, да намерят себе си. Вече знам с каква дейност ще се занимава моята фирма.

Дали съществува фирмена дейност да помагаш на хората? А, Егоне?

ЗАВИСИ САМО ОТ ТЕБ. ГОРДЕЯ СЕ С ТЕБ. ЩЕ ТИ ПОМОГНА, АКО ИМАШ НУЖДА, ДАВАЙ НАПРЕД, написа ми той.

Веднага му отговорих:

ЗНАЕШ ЛИ КАКВО МИ СЕ СЛУЧИ ДНЕС? ПРЕДСТАВИ СИ, АЗ, КОЯТО СЪМ ЗАОБИКОЛЕНА ОТ ЧИСЛОТО СТО — НАВСЯКЪДЕ СЪМ НА СТО КРАЧКИ РАЗСТОЯНИЕ, ЖИЛИЩЕТО НИ Е СТО МЕТРА, СТО КРАЧКИ БЯХА ДО БИВШАТА МИ МЕСТОРАБОТА, ДО МАГАЗИНА СА СТО КРАЧКИ, ДО УЧИЛИЩЕТО, КЪДЕТО СТО ПЪТИ МЕ ВИКАХА ЗАРАДИ СИНА МИ, СА СТО КРАЧКИ, СТО ПЪТИ ГОДИШНО СЕ КАРАХМЕ С МЪЖА МИ И СТО ПЪТИ СЕ СДОБРЯВАХМЕ, СТО ПЪТИ СЪНУВАХ, ЧЕ ПЪТУВАМ НЯКЪДЕ… И СЕГА МИ СЕ СЛУЧИ СЛЕДНОТО:

НАМИРАМ СЕ НА СТО КРАЧКИ ОТ НОВАТА СИ МЕСТОРАБОТА, КЪДЕТО ИМА СТО МАЛКИ РАНЕНИ ПТИЧЕТА, СТО ПЪТИ ИСКАХ ДА ПЪТУВАМ И БЛАГОДАРЕНИЕ НА ТЕБ СЪМ ПЪТУВАЛА СТО ПЪТИ, ВЕЧЕ С НИКОГО НЕ СЕ КАРАМ И НЯМАМ СТО ЛЮБОВНИЦИ, А ДНЕС, КАКТО СИ ПЪТУВАХ С КОЛАТА, ВИДЯХ НА СТЪКЛОТО СТО КАПКИ, СТО СЪЛЗИ ОТ СТО ДУШИ, КОИТО СЪЩО КАТО МЕН ПРЕДИ ГОДИНИ НЕ СА РЕАЛИЗИРАЛИ СЕБЕ СИ И СА НЕЩАСТНИ И САМОТНИ. РЕШИХ ДА ИМ ПРЕДАМ ТОВА, КОЕТО НАУЧИХ ОТ ТЕБ, ДА ГИ НАУЧА ДА ЛЕТЯТ И МОЖЕ БИ ДА ПЕЯТ, И СЛЕД КАТО ВСЕКИ ОТ ТЯХ НАПРАВИ СЪЩОТО И ПОМОГНЕ НА ДРУГИ СТО ДУШИ, СВЕТЪТ ПОСТЕПЕННО ЩЕ СТАНЕ ПО-ДОБЪР, ЕГОНЕ!

КАК ЩЕ ГО НАПРАВИШ, ДЖЕНИ?

ЩЕ НАУЧА ТЕЗИ СТО ПТИЧЕТА ДА ДОЛИТАТ ПРИ ХОРАТА, КОИТО ИСКАТ ДА КАЖАТ НЕЩО, НО НИКОЙ НЕ ГИ СЛУША. НА ЛИСТЧЕ ЩЕ НАПИШАТ ЗАЩО НЕ СИ ВЯРВАТ, ЗА КАКВО МЕЧТАЯТ, КАКВО НЕ МОГАТ ДА ПОСТИГНАТ, КАКВО ИМ ПРЕЧИ ДА ПОЛЕТЯТ. ЩЕ СЛАГАТ ЖЕЛАНИЯТА СИ В КУТИЙКА, ВЪРЗАНА КЪМ КРАЧЕТО НА ПТИЧЕТО, И КОГАТО ТО СЕ ВЪРНЕ ПРИ НАС, ЩЕ ВИДЯ КАК ДА ПОМОГНА ЗА РЕАЛИЗАЦИЯТА НА ТЕХНИТЕ МЕЧТИ.

ТОВА Е ТОЛКОВА НАИВНО, ЧЕ Е ПОЧТИ ГЕНИАЛНО, МНОГО ТЕ ОБИЧАМ, ТИ СИ ПРЕКРАСНА. ДАЛИ МОГА ДА СТАНА КРЪСТНИК НА ФИРМАТА ТИ, НАЛИ МОЖЕ?

ТОВА ЩЕ Е НОВА ПОЩА, ОТ ДРУГО ПОКОЛЕНИЕ, ТВОЯТА ЧАСТНА ПОЩА, ДЖЕНИ, ДА Я КРЪСТИМ „СТО КАПКИ“, ИСКАШ ЛИ? ВСЯКА КАПКА Е ЕДНА СЪЛЗА, КАЗВАШ ТИ, НО ВСЯКА КАПКА МОЖЕ ДА БЪДЕ И КАПКА ЩАСТИЕ. ЗАПОЧВАШ ОТ ДНЕС, ВЕДНАГА ЩЕ ТИ ПРЕПОРЪЧВАМ НЯКОЛКО АБОНАТИ, СИГУРНО ЩЕ ИМАШ ВСЕ ПОВЕЧЕ КЛИЕНТИ, ЗАЩОТО ЗНАМ КОЛКО САМОТНИ СА ХОРАТА ДНЕС, ВЪПРЕКИ ЧЕ ИМАТ ИНТЕРНЕТ, ПАРИ, МЕДИИ… ЗНАЯ, ЧЕ ОБЩУВАТ САМО ЧРЕЗ ЕКРАНА И ЧЕ ВСИЧКИ СЕ КРИЯТ ЗАД ОБРАЗОВАНИЕ, ВЛАСТ И ПАРИ.

ТИ ИМАШ НАЙ-ЦЕННОТО У ХОРАТА В ДНЕШНИЯ ДЕН, ДЖЕНИ, ТИ ИМАШ ДУША, КОЯТО УМЕЕ ДА ПОГАЛИ, И СЪРЦЕ НА ТОЧНОТО МЯСТО И ВЛЯВО ☺☺. ЗНАМ, ЧЕ СИ ТАКАВА И НИКОГА НЯМА ДА СЕ ПРОМЕНИШ. ТОВА МЕ ПРАВИ ЩАСТЛИВ, ОБИЧАМ ТЕ.

Написах му това само за да го зарадвам. И сега трябва да го направя, за да не го разочаровам. Не само защото трябва. Искам да направя това. Много добре знам как изглеждат хората на стоте капки, тези сто сълзи. Изглеждат като мен, преди да срещна Егон.

Колко пъти ми е казвал: едно е да искаш нещо, друго е да можеш да го направиш, а трето, четвърто и пето е — наистина да го направиш.

Да, ще го направя. Аз, Джени, Джени Ен, ще помагам на всички хора, които никой не слуша.

За да получат своето щастие.

За да запеят и полетят някой ден!

Като мен.

Егон

Беше твърде наивно, но аз я подкрепих.

Чувствах, че това е следващата важна крачка в живота й.

Трябва да прави нещо такова, защото обича хората, въпреки че всичко ми изглеждаше невъзможно, дори математически неправдоподобно.

Като бацил е тази необходимост да правиш нещо. Заразен си. Когато бацилът е в тебе, вече не можеш да се спреш, трябва и трябва да измислиш нещо. Бях много радостен, че помогнах на Джени да намери бацила в себе си. Това бе някакъв бонус за всичко, което направихме заедно.

Това е двигател. Сам си го включваш и носиш в себе си и вървиш ли, вървиш. Води те напред, невинаги по най-лесния път, но напред. В това е смисълът на живота ти. Вече нямаш време за затъпяване пред телевизора или за висене по кръчмите. За скуката, която те поглъща, където се изгубваш, писах й аз. И после не знаеш кой си, защото без интереси, оформена по последния филм или сериал, ти си безобидна, нищо не можеш да измислиш, с нищо да изненадаш и да бъдеш творческа, незадоволена и търсеща личност.

— Кой управлява цялата система, кому пречат тези, които измислят нещата, които имат нестандартно мислене и могат да изпреварват времето или да имат идеи? — пишеше ми тя.

Ако знаех, щях да си знам противника.

Един приятел казваше, че цялото консумативно общество се управлява от Кукларя.

— Какъв куклар, кой е той? Кукловод?

— Не, той е куклар. Той е някъде, може би в някаква сграда или някъде горе, но не е Бог, или е на някоя друга планета, но е куклар. Как хубаво звучи — куклар? Той желае хората да са сиви, тъжни, да не измислят нищо, така се управляват по-лесно, защото, ако някой се замисли, може би ще се сети кой и къде е този куклар. Той знае как да докара света до точката на безразличието и регреса. Той не е дяволът, кукларят ни подвежда, дърпа ни конците и е много умен. Сивият господар на посредствеността.

Аз знам как да се спася от пипалата на кукларя — не позволявам да ме понесе инерцията, търся начини да вървя напред — да руша безполезното, да правя нещо ново.

Чак сега осъзнах, че със своя труд и енергия всъщност помагам на кукларя.

А Джени, макар и наивно, искаше да направи нещо, да върви по своя път, различен от този, който желае кукларят.

Но защо наивно? Какво е наивно? Та нали всички визионери са наивни хора! Останалите не ги разбират, защото с мислите си са другаде и са нематериални, некомерсиални, извън обсега на кукларя.

Наивен визионер. По-добре, отколкото да си просперираща дясна ръка на кукларя. По този път искам да вървя и написах на Джени:

ДЖЕНИ, НЕ МОЖЕШ ДА СИ ПРЕДСТАВИШ КАК МИ ПОМОГНА. ТВОЯТА ИДЕЯ Е ПРЕКРАСНА. АЗ СЪЩО ЩЕ НАПРАВЯ НЕЩО, ЩЕ ТЕ ИЗНЕНАДАМ!

Петър

Най-интересното е, че и в своите очи и аз вече бях един от тях, един от Рентклуб. Станах зависим от интернетния начин на живот в Рентклуб. Общувахме по цели нощи, имаше сълзи, смях, секс, любов и ревност. Вече бях част от тази общност, не само наблюдател, а герой от бъдещия филм на Дани. Този начин на живот във виртуалната глутница ме съсипваше повече от продължителните пътувания по света.

По цели нощи и понякога през деня гледах в монитора, което промени изцяло режима ми. Бях в състояние на полусън. В интернет начинът на изразяване е доста различен. Диалектът в нета се превърна в мой език, понякога и в магазина говорех без граматични правила или със съкращения. Псевдодумите като йеп, ноп, ок, нн, йй, уоу, уау, ае, ко са неразделна част от моя речник, когато, пребледнял и със зачервени очи, купувах в магазинчето мляно кафе, а после бързах за вкъщи и към компютъра, понеже на монитора бях написал „ммт, каф куп иначе нанам,!“ и не исках да пропусна нещо „много важно“. Часове наред гледах в една точка в тъмното помещение и мислено си пусках кадри от камерките. Виртуалността навлезе в моя живот, вече не различавах границата между реалното и виртуалното. Случи се това, за което Дани ме упрекваше, че не съм направил със сина си: разбрах какво става с него, когато взема наркотици.

Според Дани трябваше да опитам наркотика с него, заедно, да бъда със сина си и в най-тежките му моменти. Сега обаче аз съм човек, зависим от интернет, почувствах го с цялото си същество: не може да спреш, наистина е като наркотик. Виртуално така се сближихме, че изведнъж всички от общността не можем един без друг, разговаряхме по цели нощи, но всъщност за нищо. Обсъждахме взаимоотношенията си, понякога измислени или нереални. Често пъти Никол недоверчиво гледаше как със слушалки на ушите и пред екрана се заливам от смях или обяснявам някому нещо и говоря в празното пространство.

Веднъж, ама бях съвсем заплеснат в монитора, видях Никол в рамката на вратата по нощница. Помислих я за дух. Започнах да ръкомахам и да крещя „махни се!“. Прогонвах я, собствената си жена, уплаших се от истинския човек заради разговора за нищо с виртуалния дух от Рентклуб.

Виртуалната жена от Рентклуб всъщност имаше същата нощница като съпругата ми — синя, раирана, с голямо деколте и аз втренчено гледах на монитора провисналите гърди на непознатата калинка от Рентклуб, вместо истинските твърди и красиви гърди на Никол.

Още на другия ден отидох при Дани.

— Край. Писна ми. Работя съвестно повече от година и нещо. Материалът, който съм направил, ще ми стигне за години напред, ако това изобщо бъде моята тема.

— Нека заснемем финалната сцена, да я направим веднага в кръчмата — истинска среща на всички от Рентклуб.

Рената се зае с организацията. Дойдоха всички, както и аз с лекарката. Дани снимаше, в началото обясни, че ще се мотае наоколо с камерата, но ние да се общуваме нормално, той няма да ни пречи.

Ние обаче се забавлявахме така, че не се забавлявахме. Изобщо. Тишина. Или всички се срамувахме, или не умеехме да общуваме истински. Или нямаше какво да си кажем. Калинките на Рената бяха със своите виртуални почитатели, които обаче нямаха какво да им кажат, виртуалните любовни драми не се състояха в реалността, беше тихо. Ако някой си говореше с някого, това беше за глупости. Докторката ни наблюдаваше с интерес, изненадана от нашия език.

Когато я изпращах до вкъщи, тя ми каза:

— Недей да ходиш повече там, много се вживяваш. Докторите не се вживяват така в съдбите на пациентите си, трябва да се пазят, за да могат да помагат и на други. Иначе това е типичен пример от учебниците — загуба на комуникация и асоциализация. Препоръчвам ви групова психотерапия.

Дани беше ентусиазиран:

— Не можех и да си мечтая за по-добър край. Заснемането е направено в документален стил, ще бъде истинска бомба. Отчуждаването, нереалното, типажите на Фелини, истинско попадение, при това без никаква подготовка. Петдесет мълчаливци, които до вчера си говореха, викаха и се показваха в Рентклуб, днес дружно мълчаха и не знаеха какво да правят.

Записах се в едногодишен курс по психотерапия.

Моите пациенти ще бъдат прелетните палави нощни птички.

Дани

Готово, вече сме към края. Година и половина събирахме материал с Петър, стотици съдби, снимки, изповеди. Както истински, така и измислени, но свързани с живота. Завърших сценария си. В него искам да покажа беззащитността на индивида, който днес е в състояние на асоциализация, отчужденост, неразбиране на човешките взаимоотношения. Интернет, комерсиализацията, рекламата, виртуалният балон, който засмуква в себе си обикновените хора, и те там загубват своята енергия, мозък, себе си.

Виртуална кланица.

И — щрак! — монтирам паралелни истории от войните — Втората световна, човешки съдби, огромната машинария, която ги поглъща. Хора, които отиват в кланицата на концентрационния лагер, без да се бунтуват. Защо? Не отиват доброволно, тогава защо не се бунтуват? Или другите войни — Виетнам, Ирак, Афганистан. Огромни икономически интереси, които вкарват маси от човечеството в безнадеждни и напълно безсмислени ситуации. Но всички си мълчат или протестира само незначителна част от човечеството.

Защо?

Естествено, тези въпроси не задавах директно, филмът не беше пропаганден. Дълго изграждах образите и за съдбите им ползвах събрания от Петър материал, търсех в музеите и читалищата. Интересувах се от чисто човешка гледна точка. Описвах човешки истории, чувства, сълзи, смях, семейни саги, всичко бе вкарано в динамичния сценарий за период от едно столетие. Между историческите личности и съвременните не слагах никаква граница, един герой се явяваше в миналото и в настоящето.

Основната идея на филма бе, че независимо от периода, от историята, от политиката, животът винаги е бил, е и ще бъде за отношението между двама души.

Разказвах на Беатрис какво пиша, тя знаеше всичко до последната подробност. Сигурен съм, че ще стане добър филм.

Човек трябва да повярва на мечтите си, иначе никога няма да ги осъществи.

Петър В. ми помагаше, много. Той напусна комуната, живее с Ева у нас. Водим целодневни и целонощни разговори, това момче е много умно и талантливо. Не общува с баща си, но аз разказах на моя приятел за децата му.

Започваме снимките. Очаквам това с нетърпение въпреки липсата на достатъчно пари и операторът ще бъда отново аз. За статисти ще използвам хората от Рентклуб, така те ще се включат в реалния свят. Въпреки че филмът все пак е фикция, но така да бъде. Най-много се страхувам от снимките от самолета, когато ще трябва да правя панорамни кадри отвисоко. Но такъв е сценарият и няма как.

Всъщност аз много се страхувам от височините, спазвах студентската си клетва и наистина на по-високо от жена не съм се качвал.

До оскарите обаче ще се изкача.

Ще сложа статуетката на камината.

Под часовника на моя дядо и моя баща.

Часовникът ще дам на Петър В.

Егон

Трябваше ми почти година, за да го измисля. След това се захванах с реализацията. И моят проект беше наивен, също като проекта на Джени.

Тя се справяше много добре. Идеята, да разнася капки щастие, се оказа сполучлива. Джени откри филиали на своята поща — малки ферми, всяка с по сто пощенски гълъба. Те летяха по всички градчета и селца при хората, които имаха нужда. На крачето на всеки гълъб имаше розови лентички на надеждата. Аз помогнах с рекламата, интервютата с Джени се предаваха по местните радиа и телевизии, правехме рекламни материали. Хората споделяха своите проблеми, търсеха съвет, искаха някой да ги изслуша и да получат капчица щастие.

Пишехме си с Джени, вече не така често, но тя винаги бе в сърцето ми. Беше много заета с работата. След нашата първа, и последна среща повече не се видяхме. Когато обаче почувстваше, че аз имам нужда от нея или тя има нужда от моята помощ, веднага ми пишеше. Обикновено предчувствах, че ще ми пише. Много особено беше това съжителство на двама съвсем различни души, чудесна връзка без упреци, без лъжи.

Разговаряхме за семейния живот, за проблемите на подрастващата й дъщеря, която искаше да е вече самостоятелна, за сина й, който много й помагаше, но не ходеше редовно на училище, а пък беше със златно сърце, с нейния характер. Без да се срамувам, й разказвах за моя брак с Марта, за секса ни, за моята сложна връзка и за секса с Никол и считах тези разговори за напълно нормални. Марта може би е усетила, че мислено съм някъде другаде. Уж сме заедно, пък аз си говоря с друг човек, но беше доволна, че моята любовна връзка с Никол приключи.

С Никол сега работехме основно по моя проект, тя е голям професионалист в този бранш и е най-близкият ми сътрудник. В началото ми се смееше, после казваше, че всичко е твърде наивно, а след това започна да се страхува.

Основната мисъл в моята идея е, че познавам агресивността на хората, познавам химията, която причинява агресивността у хората. За разлика от разните движения за мир и миролюбиви организации, които искат да премахнат тази агресивност или да я спрат и така предизвикват съпротива, защото това е в противоречие със същността на човека, аз разчитам на агресивността. Подкрепям я, така както се подкрепя музикалната или художествената дарба на малко дете. Хората трябва да изконсумират енергията си, да се налудуват и затова имат нужда от оръжие.

Да могат да си го закупят. И големите фирми нека да печелят от продажбите, без да им пречим, за да не ги разсърдим.

Но ще използваме нови технологии, компютри, електроника, база данни, софтуер и научни познания така, че във войните хората да не се убиват, а да става както в компютърните игри. Разработих система, в която не се стреля с обикновени патрони, не се хвърлят обикновени бомби и ракети. Използват се виртуални стрели, виртуални бомби и патрони.

Проектът работи като в компютър: от раждането си всеки човек получава нещо като баркод и е зачислен като цивилен. Всяка сграда има също своя баркод, като сградите със стратегическа важност ще имат код с по-голяма значимост, съобразен с международните конвенции и норми. Щом като постъпи на военна служба, на всеки цивилен му се променя кодът от цивилен на военен. Получава персонален чип, където е записан неговият чин, оръжие, и всичко, свързано със службата. Всяко оръжие се маркира, с международен код; според нормите и правилата. Така всяка държава си създава огромна база данни за населението, друга база данни за войниците в армиите, база данни за оръжията, а тези бази данни постоянно се допълват и актуализират.

И когато се стигне до война, когато агресивността стане нетърпима, тогава при стрелба или при избухване на бомба, или при изстрелване на ракета, патрон, ударната вълна или ракетата, излъчват енергия, лазерна или високочестотна, която изтрива идентификационните кодове на поразените цивилни лица, на войниците, унищожава кодовете на самолети и сгради и автоматично от базата данни се изважда броят на засегнатите хора и сгради. Така че още същата вечер, на чашка кафе, главнокомандващите на двете враждуващи държави и всички, които имат достъп до базата данни, отчитат резултатите от това нападение — кой колко войници е загубил днес и кой е победителят в този етап от войната. Обаче тези, които са били поразени, са си живи, само кодът им се унищожава, безвъзвратно се унищожава, и те се отписват от регистрите. Те са мъртви. Виртуално мъртви.

След определено време се обявява победителят във войната. Пресмятат се парите от продажбата на оръжие, разпределят се печалбите, понякога и на президентите на враждуващите държави. Производителите на оръжие получават своето, всички са доволни, за победител е обявен единият, другият е победен, а агресивността е задоволена.

Хората обаче не са мъртви и по-нататък си живеят весело.

И така, до следващата виртуална война, която е също така безсмислена, защото един ден всички ще се обединят и тогава няма да има дори виртуални войни.

В това се състои основният замисъл на проекта: да се използват човешките възможности и познания за просперитет в по-нататъшния живот и в условията на война. Познавам много главнокомандващи на армии, президенти, министри и знам, че не изпитват нищо лично към никого от неприятелския лагер, сега не е като преди. Днес те само искат да докажат себе си, своето ниво на агресивност, без да желаят смъртта на някого. Искат да го премахнат, за да не пречи на агресивността им, искат да покажат, че са по-добри и по-агресивни от другия. Изтриват му кода и резултатът е същият, международните конвенции и норми го удостоверяват и всички са доволни — животът продължава, обявява се победителят във войната, оръжия продължават да се продават и са все по-скъпи, идват нови технологии, създават се нови отрасли и науката върви напред.

Войната ще бъде виртуална, и дори ще бъде полезна.

Никол само се чудеше. Познаваше ме отдавна, знаеше, че съм прагматик и не оставям нещата на случайността.

Когато написах това на Джени, дълго не получавах отговор. После ми написа кратко:

ЕГОНЕ, ПАЗИ СЕ. КУКЛАРЯТ НЕ ОБИЧА НАИВНИТЕ ВИЗИОНЕРИ И МЕЧТАТЕЛИ, НЕ СПОДЕЛЯЙ С НИКОГО ПЛАНА СИ.

Само че същността на моята работа се състои точно в обратното — да обсъждам плановете си, но с избрани хора; по някакъв друг странен начин, полуистина — полулъжа, леко да притиснеш един, да заплашиш друг и да се подмажеш на трети, просто такава е играта. Разработих всичко в детайли. Никол ми помагаше много и по основните неща беше съгласна с мен, само се страхуваше, че всичко е твърде сложно и няма да съм убедителен пред правителството.

Започнах да обсъждам идеята с мои клиенти, обяснявах им всичко и ги посветих в проекта си. Това ми отне доста време, подготвях почвата, преди да кажа на правителството, искаше ми се да изглежда, че все едно идеята е от тях.

Това много ме измори, отнемаше ми цялото време. Усещах огромно раздвоение — през деня продавах конвенционално оръжие, а през нощта работех върху проекта. Отдавна не съм бил в отпуск, Марта пътуваше с мен вече и в командировките, защото не можех да си взема почивка.

Така тя си почиваше от почивката, която й създадох с това, че никога не е работила.

Един ден ми се обади Никол, че приятелят на Петър — Дани, който някога снимаше нашите празненства за рождените дни, прави игрален филм. Първата ми мисъл беше, че сигурно няма достатъчно пари и търси спонсор.

Но когато се чухме, с радост разбрах, че иска от мен да направим само няколко обиколки с моето самолетче, малка „Чесна“, а той да заснеме панорамни снимки. С камерата ще снима детайл, после се издигаме във въздуха и правим няколко спирали, но това да стане много внимателно, защото Дани ще лети за пръв път в живота си. Този полет над снимачния екип ще бъде и неговият подарък за рождения му ден и по случай приключването на снимките. Чудесен подарък, помислих си, и веднага написах на Джени:

ИСКАШ ЛИ ДА ЛЕТИШ С МЕН? ЕЛА НА ПОСЛЕДНИЯ СНИМАЧЕН ДЕН, АЗ ЩЕ ЛЕТЯ С ЧЕСНАТА. НАЙ-ПОСЛЕ ДА СЕ ВИДИМ, ЩЕ СЕ РАЗХОДИМ, ЩЕ СИ ПОГОВОРИМ, МОЖЕ И ЦЯЛА НОЩ, СЛЕД ТОВА ЩЕ ТЕ ВЗЕМА СЪС СЕБЕ СИ И ЩЕ ЛИТНЕМ НАД ЗЕМЯТА. НО ВСЪЩНОСТ ТИ САМАТА СЪЩО ЛЕТИШ, ПАРДОН, АМИ ТИ МОЖЕШ ДА ПОЛЕТИШ ДО МОЯТА „ЧЕСНА“ ☺. И ТАКА, ЩЕ ДОЙДЕШ ЛИ НА ДЕВЕТИ МАРТ?

ДА ЛЕТИМ ЗАЕДНО? О, ЙЕ! ИЗЛИТАМ, ДА ЯХНА ЛИ МЕТЛАТА?, тя намекваше, че винаги, когато отгатне нещо или ми пише в същия момент, когато и аз, аз й казвах, че е малка магьосница.

ДА ВЗЕМА ЛИ СЪС СЕБЕ СИ МОИТЕ ГЪЛЪБИ И ПТИЧЕТА?

По същото време, когато аз се „борех за спасяването на света“, Джени разшири фирмата със сто пощенски гълъба, които летяха като куриери на добрите новини — покани за сватба, любовни признания, честитки за рожден ден.

ОСТАВИ ГЪЛЪБИТЕ У ДОМА, ВЗЕМИ СЪС СЕБЕ СИ СВОИТЕ СИ БРЪМБАРЧЕТА. ДА ЛЕТЯТ С ЧЕСНАТА, ЩЕ БЪДАТ ЕДНИ ЛЕТЯЩИ БРЪМБАРЧЕТА, майтапех се аз.

НАИСТИНА ЛИ? ДА ГИ ВЗЕМА ЛИ? СИНЪТ МИ ТАКА ЩЕ СЕ РАДВА, ДЪЩЕРЯТА Е С ГАДЖЕТО СИ И СИГУРНО НЯМА ДА ДОЙДЕ, НО СИНЪТ ГОРИ ОТ НЕТЪРПЕНИЕ. И АЗ СЪЩО.

И аз горя от нетърпение. Най-после да се видим. Най-после да я целуна истински.

Нежно. Като на сън. Като в есемес.

Джени

Горях от нетърпение. Чувствах се като ученичка на първа среща с момче. Хубаво ми е и същевременно малко се страхувах от тази среща, изнервена съм. Всекидневното писане е едно, ама да разговаряме по цял ден и по цяла нощ? Очи в очи? Какво ли щеше да се получи? Дали нямаше да се разочароваме взаимно? Дали не беше по-добре да си останем във виртуалния свят?

Въпреки всичко чувствах все по-силна потребност да го видя, да бъда за миг с него. Вече стъпвах здраво на земята, вкъщи цари спокойствие и мир, разбирахме се със съпруга ми и прогонихме продължителната криза. Случи се точно това, което Егон ми каза в началото на нашето познанство — с неговата помощ се научих да живея. Егон не ревнуваше съпруга ми, за разлика от всички любовници, които съм имала и които всъщност ме откъсваха от брака и децата. Напротив, правеше всичко, за да се сближа със съпруга си, и аз вече се чувствам щастлива у дома.

Знаех, че го прави от любов към мен. Между нас съществуваше най-висшата степен на любовта — да отдадеш любовта си на обичания човек, който да е щастлив, и с цената на това, че ще дава своята любов другиму.

Това е знак за най-чисто и истинско чувство, което в миналото ми липсваше.

През тези години (май минаха пет години? не може да бъде!) много съм се променила. Дори не мога да си спомня предишния си начин на мислене. Станах нов човек, с друга стойностна система, друг поглед на света. Исках да му кажа всичко това.

Изведнъж видях Егон. Стоеше до своето малко самолетче на ливадата в сребърен комбинезон. Навсякъде имаше маси, отрупани със сандвичи, салати, тропически плодове, шоколади и бонбони (Тук ме усетиха добре, май ще изям всичко, като няма хляб, ям шоколад и торти, като краля Слънце), но какво виждат очите ми? Леща, хммм, това сигурно е някаква шега, лещата нека те да си я ядат, аз не, от нея се подувам.

Когато го видях, ми се прииска да се скрия под тези маси. Да се скрия и да изчакам да излети. Бях като щраус, който заравя главата си в пясъка. Като щраус? Това казваше и Егон в началото, когато бях на дъното:

ПРОБЛЕМИТЕ ТРЯБВА ДА СЕ РЕШАВАТ, НЕ БЪДИ КАТО ЩРАУСА ДА ЗАРАВЯШ ГЛАВАТА СИ В ПЯСЪКА, КОГАТО СИ ЗЛЕ!

НО АЗ НИКОГА НЕ СЪМ ВИЖДАЛА ЩРАУС, му написах веднага.

АЗ СЪЩО, отговори той.

Помислих си, че и той е нервен, сигурно и той ще се скрие под масата и там ще се срещнем, и никой няма да ни види. Дори и синът ми.

А той пък веднага отиде да разглежда самолета отблизо. До кабината, при Егон, стоеше симпатичен, жизнерадостен, харизматичен господин. С побелели къдрави коси, с камера през рамо и много ремъчета и обективи. Слушаше Егон, който му обясняваше нещо.

Егон се усмихваше. Беше същият, както на първата ни среща, само малко по-уморен. Ръцете му бяха изцапани с масло, сигурно нещо е поправял.

Май се изчервих, боже, ако ме видеше сега дъщеря ми, на която давах съвети — никога не се изчервявай, когато си с момче, бъди изправена, горе главата и никога не тичай след мъж и автобус, ще дойде следващият! В този момент Егон вдигна глава, очите му се проясниха и се затича към мен.

А аз? Тичах като полудяла, летях към него през тези сто крачки, следващата моя стотица, летях към своя приятел, брат, партньор, мъж, не виртуален, а истински сега, към моя Егон! Виках така, както ми казваше да го правя по времето, когато бях на дъното и не знаех коя съм, с кръгове под очите и без живот: КОГАТО СИ ИЗНЕРВЕНА, ОТИДИ В ГОРАТА, ПРЕГЪРНИ ДЪРВО И ВИКАЙ, ДОКАТО ТИ ОЛЕКНЕ!

Но сега, сега летях и виках, но от щастие. Бях щастлива, че го виждам, щастлива, че съм тук, щастлива, че е тук.

Когато бяхме близо един до друг, се хвърлих към него и той ме прегърна през кръста.

— Джени, най-после! Радвам се, че те виждам, че си тук, че те има, Джени! — след това ме прегърна и нежно ме целуна.

— Хмм, хмм — се чу около нас. Забравих за сина си, който ни гледаше учудено.

— Добър ден, господин сенаторе, аз съм Егон, Егон М. на вашите услуги — каза Егон и ме пусна.

— Бонд, Джеймс Бонд, аз съм СИНатор, а не сенатор — каза синът ми.

И тримата се засмяхме.

— Елате да ви запозная с Дани, единствения и най-добрия режисьор, когото познавам! — каза Егон и прегърна и сина ми.

Отстрани изглеждахме като едно семейство на неделен излет.

— Здрасти, аз съм Дани, страшилището за мъжете на всички известни актриси, най-великият режисьор сред летците и най-великият летец сред режисьорите. Това чудо май наистина ще полети нагоре, нали Егоне? А ти си Джени, нали? Чух за твоята поща, следващият ми филм може да бъде за теб, имам вече идея! Днес летя за пръв път, и после ще видите как Данилио се развихря! А ти си нейният син, нали? Ела да ти покажа моите обективи! — Извика сина ми при самолета и там нещо му обясняваше.

Бяхме сами с Егон.

— Егоне, искам да ти кажа толкова неща…

— Псссст, тихо, не разваляй всичко с думи, ясно ми е. Ти промени моя живот, Джени.

— Ти също мен, и то много, Егоне. За мене ти си брат, баща, любовник, съпруг, партньор. Открих, че много те обичам, но не искам да съм причина за някакъв обрат в моя и твоя живот, това е сложно, разбираш ли…

— Щастлив съм, че те има, Джени. Исках да ти дам част от себе си, ти също ми даде част от тебе, дори без да живеем заедно, без да сме изяли заедно кило сол, както казват в Близкия изток…

— Но двамата изписахме стотици страници, разменихме си стотици хиляди съобщения. По сто пъти всеки ден се сещам за тебе, а ти сто пъти седмично ми помагаш да реша някакъв проблем…

— Джени, а аз за пръв път в живота си казах на някого, че го обичам, и това си ти. За пръв път го почувствах, не съм го очаквал. Ти ми направи този подарък. Вече можеш сама да летиш в този живот, аз само ще гледам. Знам, че няма да счупиш крилата си!

— Това раздяла ли е? Напускаш ли ме?

— Разбира се, че не, само искам да разбереш колко съм радостен, че стигнахме толкова далеч, че продължаваш сама и предаваш своето щастие по-нататък на другите!

Погледна ме изпитателно:

— Имаш много красива, прозрачна бяла блузка, под която нямаш нищо — засия той. Аз виждам, че ме наблюдава с удоволствие и ме харесва — и на тази красива бяла блузка има няколко черни петна от качествено самолетно масло, сигурно от прегръдката ми.

— Егон на старта, Егон да се готви! — прозвуча по високоговорителя. Целуна ме още веднъж, набързо.

— Братко, бъди внимателен!

— Не се страхувай, сестричке, вземи си от масите шоколад, но не го изяждай целия, остави и за статистите! — намигна ми той, нали ме познаваше.

Петър В., както бе написано на столчето му, сигурно се грижи за техниката, около него имаше три камери, Дани също носеше най-малко три. И това ми било нискобюджетен филм?

Дани влезна в кабината на самолета с явно нежелание, Егон вече беше вътре. Търсеше ме с поглед. Когато ме видя, постави ръка на ухото си, сякаш държи телефон и говори по него. Сочеше към мен, все едно че разговаряме двамата, а след това изпъна ръката си хоризонтално и с другата чукаше по нея.

Все едно пише съобщение. Своето последно съобщение.

Така ще го запомня завинаги, с ръка на клавиатурата на телефона. С дълбоки и внимателни очи, търсещи моите очи…

Уби ми се. Убиха ми го.

Петър В.

Преди половин година спечелихме „Оскар“.

Трябваше да замина и да получа наградата, вместо Дани.

Не отидох.

Данилио пак се оказа прав, както винаги… Филмът се получи, беше сериозен и заедно с това остроумен, актьорите играеха като за последно. Те обичаха Дани, всеки му беше благодарен за нещо, затова и не поискаха хонорар.

Жълтата преса клюкарстваше как е възможно такива известни актриси да играят безплатно — М.Р., Н.К., дори и опитната С.Л., която сигурно никога няма да остарее, а от актьорите — Д.Х., Р.Н. и други. Сигурно половината от тях, най-малко половината, го направиха заради карираното одеяло, в което, завити, пиеха чай някога на задната седалка на старата кола на Дани, където необезпокоявани можеха откровено да си поприказват. Дани беше единственият, който ги слушаше, не искаше нищо, само да разговарят, даваше им съвети и ги слушаше. И те му бяха благодарни за това.

Ами аз? Той не само ме извади от блатото на наркотиците и ми помогна да се излекувам, ами направи от мен нов човек, осмисли живота ми, той ме научи на всичко, което умея. Показа ми пътя.

Леля Беатрис почина на следващия ден, просто не се събуди. Сънувах ги тях двамата как сме заедно на почивка, и със сестра ми, някъде на море. Данилио и Беатрис бяха млади. Ходехме на нудистки плаж, разбира се. (Ние даже нямаме бански, не си купуваме; може ли да си разваляш допира с морето или чувството, че слънцето те изгаря и морската сол хубавичко съхне по цялото ти тяло? А и така спестихме куп пари, най-малкото ще стигнат за един филм за нудистите! — казваше съвсем сериозно Дани. Така и не разбрах дали не си прави майтап.)

И както си бяхме всички голи на брега на морето, изведнъж се появиха два рояла, бели „Стейнуей“, със златен надпис. Някога на такъв инструмент Данилио ми изсвири приспивна песен от Шуберт, спомням си като сега. Бях дете. Той ме погледна и каза: „Нали видя как докосвах това съкровище за пет милиона, имах щастието да галя и натискам клавишите му. Изсвирих ти едно бижу, бижу, което е преживяло толкова години и което е приспивало много крале, кралици и лордове, а ти дори не затвори едното си око, за заспиване да не говорим. Абе какви са тези, днешните деца…“ Аз и сестра ми свирехме на роялите.

Беше залез-слънце. Червеножълтото кълбо едва докосваше повърхността, тъмносинята повърхност на спокойното и уморено море. Данилио танцуваше с Беатрис, бавно, едва повдигайки краката си от пясъка. После й целуна ръка и двамата дойдоха при нас. Той я погледна театрално и каза:

— Нали е като красива морска сирена, с най-красивите коси, които знам. А те са на най-красивата главичка, която съм виждал. А тази главичка е в края на най-красивото тяло, добре почерняло, освен това. Обичам я! — и пак я целуна.

Този сън ми се случи на деветия ден, след като те си бяха отишли. Отидоха си голи, увити по еврейски обичай в бели чаршафи. Тъй като този сън беше на деветия ден, сигурно „там“ са заедно, заедно и щастливи. Но къде е това „там“? Чичо Дани много не вярваше, че има „там“, че „там“ има нещо. Винаги е казвал, че е дошъл без сако и без сако ще си отиде, че никога не е откраднал нищо — ако беше дошъл без сако и си отиде със сако, значи през живота си е крал. Затова би трябвало да си отиде гол, и гол си и отиде. Много на тая тема не сме говорили, но за него винаги стойностното и интересното беше между началото и края, а не преди началото и след края. Отиде си така неочаквано и бързо, че аз още не мога да се съвзема. Много ми липсва.

Филмът на Дани е истинско преживяване. В него има от всичко. За отчуждаването, любовта, историята, за хората, поставени при екстремни ситуации. Филмът е толкова искрен и правдив, чак не ми се вярва, че съм участвал в създаването му. Данилио сякаш е писал сценария през целия си живот, успокоил се и мъдро писал за неща, които е носил в себе си дълги години. Снимките се правеха бързо, трябваше да приключим за два месеца. Но това не се отрази на крайния резултат. Чичо не само прочиташе, но и обясняваше ролята на всеки актьор, показваше, а после — особено с актрисите — сядаше, прегръщаше ги и нещо им говореше, не знам какво им казваше, но те получаваха исканото настроение. След това, със сълзи на очи или усмихнати и весели, актьорите влизаха в роля и работеха. Той беше майстор, умееше занаята и всички го обичаха. Правеше всичко с чувство за хумор, с внимание. И този негов страх от високото — с който се шегуваше, но се боеше, наистина се боеше. Не ми позволи аз да направя снимките от онзи самолет.

— Ти си още зелен, не само че ще развалиш нещата, но може и да паднеш от самолета, ще стоиш тук, при камерите на земята, и ще ме наблюдаваш, мен, старото говедо, летящото старо говедо, което за пръв път се издига толкова високо, където само говедото може да се издигне!

Ако бях снимал аз, вече нямаше да съм жив, той всъщност ми спаси живота. Това се случи точно на рождения му ден, искаше да си достави радост и да се награди с този полет, да преодолее в себе си този страх. Снимах от земята с три камери. Чакахме го да се приземи и щяхме да си направим голямо празненство. Беше девети март, неговата съдбовна дата. Чесната, пилотирана от Егон, правеше кръгове според сценария, след това спирала. Егон се справяше без проблеми. И изведнъж — блясък, дим и… самолетът падна на земята. Предадох заснетите кадри на следователите. Казват, че бил загубил управление?

Няколко месеца се занимавах с монтажа на филма. Премиерата се превърна в огромно събитие. Най-голямото преживяване за мен беше, че се срещнах с татко, след толкова време. Той беше дал на Дани материали за филма.

Видя ми се остарял, но пълен с ентусиазъм. Вече не беше безучастният ловец на кадри за драмите на пиленцата. Мълчаливо ме прегърна, мен и сестра ми. Не бяхме се виждали с години.

В ресторанта, където ни покани, той каза:

— Гордея се с вас.

Сестра ми разказа как живеем при Дани, че сега ходи с Адам, който е чудно момче, и ние тримата се разбираме. Татко знаеше за Адам. Той работи при мама, прави нещо по компютрите, ама точно какво — не знам. След това сестра ми си тръгна за среща с Адам, а аз се наведох към баща ми и казах:

— Тате, много ти благодаря, че ни помагаше, докато бяхме в комуната.

После татко дълго ми разказваше за курсовете по медицина, как се е захванал с тях, че го влече учението, и най-вече — обича не само да наблюдава, но и да решава проблемите на хората. Той пак беше моят баща от преди, който вкарваше голове, а аз бях на вратата.

— Сега обаче ти ще вкарваш головете, Петре Велики, а аз, дано да мога, ще пазя на вратата ти.

— Без съмнение, тате, но да ти кажа — аз вече съм Петър, само Петър В.

После се случи и това — най-добър филм на годината, наградата на фестивала, най-добра камера, номинация за „Оскар“. Филмът на Дани спечели и от името на целия екип наградата получи М.Р., любимката на Дани.

Аз не пътувах, защото, както Дани казваше, нямах време.

Исках да снимам арт филм, сценария за който взех от дневника на Дани. Там се пишеше за Джени, малкото птиче, което разтърси света, за мечтите, за нуждата от щастие, за старинния часовник, който показваше времето петдесет или сто години назад.

За този филм сега мисля, търся спонсори, артистите вече са ясни. Засега ще играят на хонорар, но няма да ви казвам точно тука с колко нули. Доста.

Надявам се един ден да стана като Данилио и тогава те да играят за мен. Безплатно и само заради мен.

Онова карирано одеяло е на задната ми седалка. Засмях се.

Данилио също е там, на задната седалка.

Никол

Колко пъти съм му казвала:

— Внимавай, идеята няма да мине!

Убиха го, то е ясно, но никой не иска да говори за това. Разбрах го в Африка, където бях на работно посещение. Веднага се върнах обратно.

Засега се приема версията, че лошо е пилотирал. И как иначе. За мен това беше шок.

През цялото време му казвах — нека се откажем.

А кога? И кой? Кога, ако не сега, и кой, ако не ние? — питаше ме той. Неговият проект го уби.

На погребението имаше много хора. Разбира се — знаме, армия, речи. Не обръщах внимание. Егон познаваше половината управници и силни хора и ако не познаваше втората половина, то тя познаваше него, както обичаше да казва. За него се говореше с почит, много го уважаваха. Дадоха на Марта знаме и медал.

Хората от бранша се надяваха аз да поема неговите функции. Така и стана, сега съм в неговия кабинет, разполагам с тим от сътрудници, планът за продажбите е закачен на стената, стремя се да запазвам ръста на поръчките. Понякога съм разколебана, забелязвам, че някои от клиентите не само не купуват, но като че ли очакват друго предложение. Това са клиентите, запознати с проекта. Егон беше прав, тях не ги интересуваше убиването, интересуваха ги парите, печалбата, да задоволяват потребността да си агресивен и да си играеш на война.

Направих го посвоему, по женски и елегантно — не исках да играя карате, да се боря срещу силата на съперника. Започнах да играя джудо, където, за да победиш, използваш енергията на съперника си. Противникът ми беше кукларят — както му викаше Егон, който ни дърпаше конците и искаше да продаваме все повече и повече.

Правителството го слушаше — какво да прави. И ми нареждаше да продавам оръжие, да увеличавам печалбите, да въоръжавам армиите, държавите, континентите. С какво? С оръжие. Какво оръжие? Не казваха. От мен искаха да продавам оръжие, добре, ще го получат.

Създадох научноизследователско звено, което нарекох „Неконвенционално оръжие“. Явно съм заразена с бацила на Егон за наивното мечтателство, но към него добавих и бацила на женската прагматичност.

В звеното симулираха, че работят върху нови, още по-добри оръжия. Това беше половината истина — разработваха се лазерни оръжия, които не убиват. Екипът е съставен от учени, програмисти, социолози, предимно хора извън бранша. Звеното работи по програмата от проекта на Егон. Как да въоръжаваме, как да си играем на война и да не убиваме. Това е тим от идеалисти, добре подготвени учени, най-добрите професионалисти в своята специалност.

Ръководител на тима е Адам, много кадърно момче, все още непокварено от живота, неразвалено от света. Когато разговаряме, понякога виждам в него Егон такъв, какъвто щеше да бъде, ако не беше направил това отклонение и не беше тръгнал по нашата кариера. Адам е романтик и идеалист, но професионалист от най-висша класа. Не се учудих, че дъщеря ми Ева ходи с него, тя много го обича. Никога не се бях задържала у дома дълго време, пътувах много и преди, а сега — още повече. Но това, което ми донесе най-голяма радост и изненада, е, че макар дълго време да отсъствам от дома, моето семейство все повече и повече общува и иска да е заедно. С Петър почти не се виждаме, той следва психотерапия с голямо желание, но всеки ден си пишем. Чувстваме се по-близки, отколкото преди.

За Ева знам почти всичко, ние сме приятелки, за пръв път от раждането й, и това ме прави щастлива. Синът ми плува в свои води, прави филми. Жалко само, че не завърши някое висше. Филмите му спечелиха много награди, отличават се с особена чувствителност, това сигурно се дължи на периода в комуната — там той премина през школата на живота. С месеци не се виждаме, но знаем всичко един за друг. Ние сме семейство от четирима души, които се обичат, въпреки че не се виждат често и не живеят заедно.

Марта изчезна. По същия начин както се появи в живота ми, така и изчезна. Знам, че живее някъде на остров Мадейра.

Красива среда, красиви орхидеи, прочуто вино от Мадейра. Но там е сама — както е била винаги.

Джени

— Егоне, здравей, как си там? Замина толкова далеко, няма ли да напишеш нещо на сестричката си? Липсват ми твоите съобщения или имейли, често ми е мъчно за теб… беше прав — аз съм другаде, ти си другаде… но веднага, след като свърша с писането, отварям архива в компютъра и имам всичко, което си писахме или телефонирахме тогава. Там усещам твоето присъствие. Пускам си диска с Пол, винаги Джени Рен, и си я тананикам, нали вече пея. Избирам си някакъв откъс и си говоря с тебе. Понякога цели часове. Чувствам се добре, разговаряме заедно по цял ден, казвам ти за новите неща. Все едно сме приятели от детинство, от малки. Искаш ли да научиш какво правих, а? Чуй сега:

Срещнах Марта. Неслучайно. Тя ми се обади и аз отидох при нея. Гледаше ме продължително: „Радвам се, че се запознахме. Исках да видя с кого Егон е бил щастлив през цялото време, докато беше с мене и заради кого се промени така, че стана визионер на новия свят. Щастлива съм, че Егон е преживял това.“ Бях много изненадана.

Сприятелихме се, помогнах й, когато се пренасяше. Искаше да напусне вашия дом. Остави ми ключа и когато съм в твоя град, отивам у вас и така съм с теб! И сега ти пиша от твоето бюро, в стаята ти. Спя в твоята спалня и нося твоите чехли, те са ми големи, много големи, Егоне!… но най харесвам твоя халат, този синия!

Адам и Ева ни поканиха да им бъдем кумове на сватбата. Не познаваш Адам, но Ева сигурно си спомняш. Има интересни мнения за света и въобще за живота, а още е толкова крехка девойка. Тя си мислеше, че съм създала пощата си само заради бизнеса. Моите гълъби ще разнесат и техните сватбени покани.

Веднъж бяхме с Ева и аз цял ден й разказвах за нас двамата — как се запознахме, как благодарение на нашата връзка открих себе си, как се научих да се обичам, да обичам живота, хората и тебе, своето семейство и работата си.

Ева е единственият човек, на когото разказах за нас. Казах й, че такова нещо като нашата връзка, като нашата прекрасна връзка може да съществува и в днешния комерсиален свят. Така, както ми казваше ти — щастието е в главите ни. Припомних си каква бях и каква станах. Тя ми разказа как е била в комуната и как е помагала на брат си.

Ева и Адам се намериха. Сега Адам работи като ръководител на екипа по твоя проект. Ще довърши това, което ти започна.

И той като Ева е наивен и чист.

Те искат да са първите хора, които ще са си верни цял живот, ще бъдат навсякъде заедно, ще бъдат искрени един към друг. Искат да са наивни мечтатели.

Адам е добър математик и на сватбените покани написа:

ДВАМА Е ПОВЕЧЕ ОТ ДВЕ ПО ЕДНО

Моите гълъби ще ги занесат на всички, за да го знаят.

Поканиха ме за свидетел, на сватбата на новото начало:

АДАМ И ЕВА.

Нали знаеш, че в края на филма аз си измислям хепиенд, спомняш ли си, че и на това ме научи ти.

И знаеш ли какъв е хепиендът?

Обичам те… и ти ме обичаш… зная.

Това е най-важното, това е най-добрият хепиенд.

Днес вали като в деня, в който се запознахме. Гледам капките дъжд и чувствам, че си ми ги изпратил ти.

Това са капки щастие.

Трябва да го знаеш, Егоне.

Аз съм ЩАСТЛИВА!!

Лека нощ!

ОБИЧАМ ТЕ, ПИШИ МИ. ТВОЯ ДЖЕНИ.

P.S. … а бялата блузка, с твоите петна от масло, помниш ли? От твоите ръце? Тя е в твоя гардероб, знаеш ли?

… до твоя син халат.

твоя Джени…

А вие какво?

Слуша ли ви някой?

Всеки може да бъде една капка сълза, нереализирано желание или недовършена идея — като мен, Егон, Никол, Петър, Лили, като всички нас, преди да прогледнем.

Искате ли да правите нещо различно от това, което правите в момента? Страхувате се да си признаете?

Няма на кого да го кажете?

Пишете ми, веднага ще ви отговоря.

А моите птичета

ще ви донесат капка щастие! ☺.

Джени Н.

e-mail: stokapek@seznam.cz

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.